ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2026 року   Справа № 902/1409/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Крейбух О.Г., суддя Павлюк І.Ю. ,  суддя Розізнана І.В. 

без виклику (повідомлення) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Діброва ТА" 
на рішення Господарського суду Вінницької області, ухвалене 02.03.2026, повне рішення складено 09.03.2026
у справі № 902/1409/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі"
до Приватного підприємства "Діброва ТА"
про стягнення 326 473,37 гривень

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" звернулась до Господарського суду Вінницької області з позовом до Приватного підприємства "Діброва ТА" про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок невиконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору № ПТ-26 від 17.01.2025 у розмірі 326 473,37 гривень, з них: 178 210,54 гривень основного боргу, 56 386,23 гривень процентів за користування чужими коштами, 67 648,57 гривень пені, 6 766,35 гривень 3 % річних та 17 461,68 гривень інфляційних втрат. 
Господарський суд Вінницької області рішенням від 02.03.2026 у справі № 902/1409/25, серед іншого, ухвалив:
1. Провадження у справі № 902/1409/25 в частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" до Приватного підприємства "Діброва ТА" про стягнення 125 000,00 гривень основного боргу закрити.
2. Позов у частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" до Приватного підприємства "Діброва ТА" про стягнення 53 210,54 гривень основного боргу, 56 386,23 гривень процентів за користування чужими коштами, 67 648,57 гривень пені, 6 766,35 гривень 3 % річних та 17 461,68 гривень інфляційних втрат задовольнити частково.
3. Стягнути з Приватного підприємства "Діброва ТА" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" 53 210,54 гривень основного боргу, 27 741,68 гривень 25 % річних, 33 264,49 гривень пені, 17 461,68 гривень інфляційних втрат та 2 352,57 гривень судових витрат зі сплати судового збору.
5. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 34 384,08 гривень пені, 28 644,55 гривень 25 % річних, 6 766,35 гривень 3 % річних - відмовити.
30.03.2026, через систему Електронний суд, відповідач Приватне підприємство "Діброва ТА", не погоджуючись з ухваленим рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій скаржник зазначає:
- сам договір передбачає не абстрактну поставку товару взагалі, а поставку конкретної узгодженої партії товару з конкретними параметрами, у тому числі щодо строків, умов транспортування і оплати;
- у мотивувальній частині рішення немає повного і послідовного аналізу того, яким саме чином суд установив дотримання всього цього договірного механізму узгодження умов спірної поставки;
- суд не навів належної оцінки тому, чи були в матеріалах справи письмові замовлення покупця, чи збігаються між собою рахунок-фактура, видаткові накладні та товарно-транспортні накладні щодо всіх істотних умов, чи погоджувався сторонами кінцевий пункт доставки в тому порядку, який прямо передбачений договором;
- формальне посилання лише на договір і наявність накладних саме по собі не звільняло суд від обов`язку з`ясувати повний юридичний ланцюг виникнення грошового зобов`язання в конкретному, а не абстрактному обсязі;
- крім того суд першої інстанції фактично погодився з арифметичною моделлю позивача, але не навів у рішенні повного та внутрішньо узгодженого розрахунку залишку саме основного боргу в сумі 53 210,54 грн;
- із матеріалів справи вбачається, що первісно позивач заявляв вимогу про стягнення 178 210,54 грн основного боргу, посилаючись на загальну часткову оплату у сумі 570 000,00 грн. У подальшому під час розгляду справи враховувалися і додаткові платежі, унаслідок чого суд закрив провадження у частині 125 000,00 грн основного боргу у зв`язку з відсутністю предмета спору в цій частині. Водночас у самому рішенні відсутній повний покроковий розрахунок, який би дозволяв перевірити, які саме платежі враховані судом, за які дати, у якому обсязі, до яких частин зобов`язання вони віднесені і чому саме після всіх оплат залишок боргу визначено саме у сумі 53 210,54 грн;
- суд першої інстанції, стягуючи інфляційні втрати та 25 % річних, фактично не навів належного правового обґрунтування сумісності таких вимог саме в тому вигляді, в якому вони заявлені та задоволені у даній справі. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 25 % річних є процентами за користування чужими коштами на підставі пункту 5.1.1 договору та частини другої статті 625, частини третьої статті 692, частини п`ятої статті 694, статті 536 Цивільного кодексу України, а інфляційні втрати - наслідком прострочення грошового зобов`язання;
- однак суд не розмежував належним чином правову природу цих платежів та не пояснив, чому у конкретних спірних правовідносинах одночасне стягнення договірних 25 % річних та інфляційних втрат не призводить до подвійної компенсації наслідків того самого порушення;
- аналогічна проблема наявна і в частині стягнення пені. Суд зазначив, що за його власним перерахунком сума пені складає 66 528,98 грн, після чого зменшив її на 50 % і стягнув 33 264,49 грн;
- проте в рішенні відсутній повний покроковий розрахунок пені: не наведено, які саме періоди прострочення були взяті судом до уваги, від якої суми заборгованості нараховувалася пеня в кожен конкретний період, як були враховані всі часткові оплати та як саме суд вийшов на визначену ним суму 66 528,98 грн. За відсутності такого розрахунку стягнення пені не може вважатися належним чином перевіреним;
- суттєвим порушенням є і те, що суд поклав на відповідача судовий збір у сумі 2 352,57 грн, не навівши повного і зрозумілого алгоритму такого розподілу з урахуванням того, що первісно заявлена сума позову істотно відрізнялася від фактично присудженої, а частина вимог відпала вже під час розгляду справи через подальші оплати;
- за таких обставин суд повинен був окремо і вичерпно мотивувати не лише арифметику розподілу судового збору, а й правові підстави покладення саме такого його розміру на відповідача. Натомість такого розгорнутого мотивування в рішенні немає.
На підставі викладено скаржник просить рішення Господарського суду Вінницької області від 02.03.2026 у справі № 902/1409/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення 53 210,54 грн основного боргу, 27 741,68 грн 25 % річних, 33 264,49 грн пені, 17 461,68 грн інфляційних втрат та 2 352,57 грн судового збору - відмовити повністю.
31.03.2026 апеляційну скаргу зареєстровано у суді апеляційної інстанції.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 31.03.2026, для розгляду справи № 902/1409/25 визначено колегію суддів у складі: Крейбух О.Г. головуючий суддя, Павлюк І.Ю., Розізнана І.В.
Листом № 902/1409/25/1564/26 від 31.03.2026 матеріали справи витребувано з Господарського суду Вінницької області.
14.04.2026 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи № 902/1409/25.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.04.2026, апеляційну скаргу Приватного підприємства "Діброва ТА" на рішення Господарського суду Вінницької області від 02.03.2026 у справі № 902/1409/25 - залишено без руху. Запропоновано скаржнику Приватному підприємству "Діброва ТА" протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені недоліки апеляційної скарги та подати до суду докази сплати 3 633,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду.
26.04.2026 (вх.№ 3488/26), через систему Електронний суд, від Приватного підприємства "Діброва ТА" надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано платіжну інструкцію № 68 від 27.04.2026 про сплату 3 633,60 грн судового збору.
Відповідно до частини 13 статті 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з частиною 10 статті 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що ціна позову (326 473,37 грн) у справі № 902/1409/25 менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (332 800,00 грн), тому розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства "Діброва ТА" здійснюється судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Діброва ТА" на рішення Господарського суду Вінницької області від 02.03.2026 у справі № 902/1409/25 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, за наявними у справі матеріалами.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" своїм правом на подачу письмового відзиву не скористалося, що у свою чергу згідно з частиною 3 статті 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення.
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

17.01.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі" (надалі за текстом - постачальник) та Приватним підприємством "Діброва ТА" (надалі за текстом - покупець) укладено договір поставки № ПТ-26 (надалі за текстом - договір) /т. 1 а.с. 9-16/, відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити труби, комплектуючі та обладнання, а також супутні товари (надалі "товар"), партіями в кількості, асортименті та за цінами, узгодженими сторонами в рахунках - фактурах або специфікаціях (додатках) до цього договору чи визначеними в порядку, передбаченому цим договором.
За змістом пунктом 1.2 договору під партією товару розуміється визначена кількість товарів одного або кількох найменувань відвантажених одночасно за одним товаросупровідним документом (товарно - транспортною накладною, видатковою накладною на відпуск товару, тощо).
Відповідно до пункту 4.1 договору сторони визначили наступний порядок узгодження умов постачання товару:
- покупець направляє постачальнику письмове замовлення, з зазначенням асортименту та кількості товару. В замовленні також вказується кінцевий пункт доставки, крім випадків передбачених п. 4.3 даного договору. Замовлення покупця є пропозицією (офертою) до поставки товару (щодо асортименту та кількості товару) та його згодою (акцептом) з цінами постачальника, що діяли на момент замовлення товару (пункт 4.1.1 договору).
- постачальник протягом нормально необхідного часу направляє покупцю засобами електронної пошти рахунок-фактуру з зазначенням вартості вказаного у замовленні товару, строку його постачання та оплати. Рахунок-фактура є підтвердженням (акцептом) постачальника замовлення покупця. Відповідно до ч. 3 ст. 205 ЦК України умови щодо строків поставки і оплати товару, та/або інші умови, визначені рахунком-фактурою, вважаються узгодженими покупцем, якщо протягом двох робочих днів з моменту отримання рахунку-фактури від нього не надійде зауважень, про що також свідчить підпис покупця за цим договором (пункт 4.1.2 договору).
- достатнім підтвердженням всіх умов поставки, зазначених в товаросупровідних документах, буде також приймання покупцем товару в порядку, передбаченому п. 4.4 даного договору, незалежно від наявності замовлення або підтвердження покупцем умов поставки, зазначених у рахунку-фактурі (пункт 4.1.3 договору).
- умови постачання товару вважаються також повністю узгодженими сторонами після отримання постачальником передоплати в розмірі, визначеному рахунком-фактурою, та в передбачені строки (пункт 4.1.4 договору).
Згідно з пунктом 4.3 договору сторонами передбачено, що поставка товару здійснюється на базисних умовах постачання згідно з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів ІНКОТЕРМС в редакції 2020 року, визначених у рахунку-фактурі або специфікації. Якщо кінцевий пункт доставки не визначений, то поставка товару вважається узгодженою на базисній умові EXW склад постачальника за адресою: Івано-Франківська область, м. Калуш.
Пунктом 4.4 договору визначено, шо поставка партії товару повинна супроводжуватись передачею покупцю накладної постачальника та товарно-транспортної накладної (ТТН), підписання кожного з яких представником покупця або експедитором (у випадку доставки товару перевізником), буде свідчити про отримання покупцем товару. Представник покупця повинен надати постачальнику належним чином оформлену довіреність на отримання матеріальних цінностей (довіреність ТМЦ). На момент передачі товару допускається узгодження довіреності ТМЦ від покупця засобами електронної пошти, з наступною передачею оригіналу в порядку п. 4.5 цього договору.
Датою поставки товару та датою переходу права власності на товар вважається дата накладної постачальника, що передається покупцю. При цьому обов`язок постачальника поставити товар покупцю вважається виконаним у момент передачі товару перевізнику для доставки покупцю або з моменту забезпечення наявності товару на складі постачальника (допускається інформування про це в телефонному режимі), якщо специфікацією передбачена вибірка товару зі складу постачальника (пункт 4.7 договору).
Згідно з пунктом 5.1 договору орієнтовна сума договору складає 748 210,54 гривень з врахуванням ПДВ. Оплата товару покупцем здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника не пізніше 60 календарних днів з моменту передачі товару, якщо інший порядок розрахунків не визначений в рахунку-фактурі або в специфікації, в порядку передбаченому цим договором.
Відповідно до пункту 5.1.1 договору у випадку прострочення покупцем термінів оплати поставленого йому товару, постачальник, згідно з ч. 3 ст. 692 та ч. 5 ст. 694 ЦК України, має право стягнути з покупця проценти за використання чужих коштів в розмірі 25 % річних за весь період прострочення оплати.
За змістом пункту 8.3 договору, у випадку невиконання (прострочення) термінів оплати товару постачальник має право вимагати від покупця сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення. Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України сторони домовились, що нарахування вказаної штрафної санкції припиняється через три роки від дня, коли оплата мала бути здійснена.
Відповідно до пункту 12.1 договору обмін документами за цим договором здійснюється з застосуванням положень Закону України "Про електронні довірчі послуги", Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг".
Цей договір вступає в силу з дати його укладання і діє до "31" грудня 2025 року, а в частині виконання зобов`язань, що виникли в період дії договору - до їх повного виконання. Якщо жодна із сторін за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення строку дії договору письмово не повідомить іншу сторону про своє бажання розірвати договір, договір вважається автоматично пролонгованим на кожен наступний календарний рік на тих же умовах. З моменту підписання даного договору всі попередні усні і письмові домовленості сторін щодо предмету даного договору вважаються такими, що втратили силу (пункт 13.1 договору).
Вказаний договір укладено в електронній формі та скріплено печатками сторін з використанням кваліфікованих електронних підписів /т. 1, а.с. 12 на звороті/.
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Пайп Технолоджі", на виконання умов договору, передав, а відповідач Приватне підприємство "Діброва ТА" отримав обумовлений умовами договору товар, про що свідчать підписані та скріплені печатками сторін у електронній формі видаткові та товарно-транспортні накладні, а саме:
- за видатковою накладною № ПТТОВ_2901/002 від 29.01.2025 та товарно-транспортною накладною № ПТТОВ_2901/002 від 29.01.2025 поставлено товару на суму 702 876,82 гривень;
- за видатковою накладною № ПТТОВ_2901/026 від 29.01.2025 та товарно-транспортною накладною № ПТТОВ_2901/021 від 29.01.2025 - на суму 45 333,72 гривень /т. 1, а.с. 18-22/.
Згідно з наявними в матеріалах справи банківськими виписками за період з 08.04.2025 по 19.09.2025 та платіжними інструкціями № 247 від 08.04.2025, № 142 від 23.05.2025, № 296 від 30.06.2025, № 365 від 15.07.2025, № 411 від 23.07.2025, № 420 від 25.07.2025, № 448 від 05.08.2025, № 478 від 13.08.2025 та № 558 від 19.09.2025 підтверджується здійснення відповідачем оплати на виконання умов договору на загальну суму 570 000,00 грн /т. 1, а.с. 23-39, 60-64/.
Разом з тим 14.05.2025 та 11.09.2025 позивач звертався до відповідача з претензією № 0030/Пт та вимогою № 0058/ПТ-Ав-25 щодо погашення заборгованості з оплати товару за договором /т. 1, а.с. 40-41/.
За наведеного, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором, позивач звернувся до місцевого господарського суду з цим позовом.
Після звернення 15.10.2025 позивача з позовом до суду, відповідач частково погасив заборгованість за договором у загальному розмірі 125 000,00 грн шляхом здійснення платежів 30.10.2025 - 50 000,00 грн, 28.11.2025 - 30 000,00 грн, 08.12.2025 - 30 000,00 грн та 31.12.2025 - 15 000,00 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями /т. 1, а.с. 59 на звороті, 72 на звороті, 73, 125/.
02.03.2026 Господарським судом Вінницької області ухвалено оскаржуване рішенням, яким позов задоволено частково.
Вказане рішення мотивоване доведеністю факту поставки товару та наявності у відповідача непогашеної заборгованості за договором поставки, що стало підставою для часткового задоволення позову. При цьому провадження у справі в частині стягнення 125 000,00 грн основного боргу закрито у зв`язку з його погашенням під час розгляду справи, а заявлені до стягнення пеню та 25 % річних суд перерахував, а їх розмір зменшив на 50 % відповідно частини 3 статті 551 ЦК України з урахуванням принципів розумності, справедливості й пропорційності.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.
Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).
Судом встановлено, що правовідносини сторін виникли на підставі договору поставки № ПТ-26 від 17.01.2025.
Частиною 1 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до вимог статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 748 210,54 гривень, зокрема за видатковою накладною № ПТТОВ_2901/002 від 29.01.2025 та товарно-транспортною накладною № ПТТОВ_2901/002 від 29.01.2025 - на суму 702 876,82 гривень, а також за видатковою накладною № ПТТОВ_2901/026 від 29.01.2025 та товарно-транспортною накладною № ПТТОВ_2901/021 від 29.01.2025 - на суму 45 333,72 гривень /т. 1, а.с. 18-22/.
Відповідно до пункту 4.7 договору датою поставки товару та датою переходу права власності на товар вважається дата накладної постачальника, що передається покупцю.
Пунктом 5.1 договору сторони узгодили порядок оплати товару, а саме оплата товару покупцем здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника не пізніше 60 календарних днів з моменту передачі товару, якщо інший порядок розрахунків не визначений в рахунку-фактурі або в специфікації, в порядку передбаченому цим договором.
Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (статті 253 ЦК України).
За змістом частин 1, 3, 5 статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п`ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Отже, як правильно зазначив місцевий господарський суд, з урахуванням положень пунктів 4.7, 5.1 договору та статей 251-254 ЦК України обов`язок відповідача щодо оплати товару, отриманого за видатковими накладними від 29.01.2025, підлягав виконанню не пізніше 31.03.2025.
Натомість, як вже було встановлено вище, у період з 08.04.2025 по 19.09.2025 згідно платіжних інструкцій № 247 від 08.04.2025, № 142 від 23.05.2025, № 296 від 30.06.2025, № 365 від 15.07.2025, № 411 від 23.07.2025, № 420 від 25.07.2025, № 448 від 05.08.2025, № 478 від 13.08.2025, № 558 від 19.09.2025 відповідач здійснив часткове погашення заборгованості за договором в загальній сумі 570 000,00 гривень.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність у відповідача порушення договірних зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару, а тому вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення непогашеної суми основного боргу.
При цьому колегія суддів відхиляє як безпідставні твердження скаржника щодо недоведеності дотримання сторонами передбаченого Договором порядку узгодження умов спірної поставки та, як наслідок, недоведеності виникнення у відповідача грошового зобов`язання в заявленому до стягнення розмірі.
Так матеріалами справи підтверджується факт поставки позивачем товару та його прийняття відповідачем без будь-яких зауважень. Більше того відповідач здійснив часткову оплату поставленого товару, чим фактично визнав як факт його отримання, так і наявність обов`язку щодо його оплати.
Матеріали справи не містять доказів пред`явлення відповідачем позивачу будь-яких претензій щодо неналежного виконання умов договору, невідповідності поставленого товару погодженим умовам, порушення порядку поставки чи доставки товару, а також доказів повернення товару, відмови від його прийняття або зміни сторонами умов придбання та оплати отриманого товару.
За таких обставин доводи скаржника про відсутність повного юридичного ланцюга виникнення спірного грошового зобов`язання спростовуються наявними у справі доказами та фактично зводяться до формального заперечення встановлених судом обставин, не підтвердженого жодними належними доказами. 
Водночас колегія суддів зауважує, що сам факт прийняття відповідачем товару без зауважень та його часткова оплата свідчать про погодження сторонами умов відповідної поставки і виникнення у відповідача обов`язку з оплати отриманого товару.
Разом з тим після звернення 15.10.2025 позивача до суду першої інстанції з позовом, відповідач здійснив часткове погашення суми основного боргу у розмірі 125 000,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями № 646 від 30.10.2025 на суму 50 000,00 грн, № 349 від 28.11.2025 на суму 30 000,00 грн, № 738 від 08.12.2025 на суму 30 000,00 грн, № 770 від 31.12.2025 на суму 15 000,00 грн.
З огляду на зазначене місцевий господарський суд обґрунтовано закрив провадження у справі в частині стягнення 125 000,00 грн основного боргу за договором № ПТ-26 від 17.01.2025 на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору в цій частині.
Водночас доказів сплати решти основного боргу за договором № ПТ-26 від 17.01.2025 у розмірі 53 210,54 грн (178 210,54 грн - 125 000,00 грн) відповідачем до суду не надано, а матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують наявність та розмір зазначеної заборгованості.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення 53 210,54 грн основного боргу є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.
При цьому суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи скаржника щодо відсутності у рішенні суду першої інстанції повного арифметичного розрахунку залишку основного боргу, оскільки розмір заборгованості визначено судом на підставі встановлених у справі фактичних даних про загальну суму поставки та часткові оплати, які підтверджені належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, а розрахунок залишку боргу є математичним наслідком цих обставин і не потребує окремого детального викладення в судовому рішенні.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 56 386,23 грн процентів за користування чужими коштами, 67 648,57 грн пені, 6 766,35 грн 3 % річних та 17 461,68 грн інфляційних втрат.
Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Відповідно до частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина 2 статті 551 ЦК України).
Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Частиною 6 статті 232 ГК України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Як вже було встановлено вище, пунктом 8.3 договору сторони узгодили, що у випадку невиконання (прострочення) термінів оплати товару постачальник має право вимагати від покупця сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення. Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України сторони домовились, що нарахування вказаної штрафної санкції припиняється через три роки від дня, коли оплата мала бути здійснена.
Позивачем заявлено до стягнення пеню, яка, відповідно до наданого ним розрахунку, нарахована на залишок суми заборгованості за період з 31.03.2025 по 31.09.2025 із застосуванням подвійної облікової ставки НБУ, а загальний розмір заявленої пені становить 67 648,57 грн.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, нарахованої в межах визначеного періоду прострочення, суд першої інстанції дійшов висновку про його помилковість з огляду на неврахування положень статей 253-255 ЦК України (зокрема, щодо початку перебігу прострочення з 01.04.2025), включення до періоду нарахування дня фактичної часткової сплати заборгованості, а також визначення кінцевої дати як 31.09.2025, тоді як вересень 2025 року має 30 календарних днів, у зв`язку з чим дійшов висновку про необхідність перерахунку пені.
Здійснивши перевірку зазначеного розрахунку, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності в ньому вказаних арифметичних та методологічних помилок та, здійснивши перерахунок з урахуванням встановлених обставин справи, вважає правильним визначення розміру пені у сумі 66 528,98 грн.
При цьому колегія суддів зазначає, що висновок про не включення дня фактичної сплати суми заборгованості у період часу, за який здійснюється нарахування пені відповідає правовій позиції, викладеній, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 922/449/21, від 10.04.2019 у справі № 910/13064/17, від 13.06.2018 у справі № 922/1008/16, від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17, від 25.02.2020 у справі № 910/2615/18, у яких зазначено, що при здійснені розрахунку річних та пені, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені та річних.
Отже суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 66 528,98 грн пені є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а у задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 1 119,59 грн необхідно відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.

Щодо вимог про стягнення 25 % річних за користування чужими грошовими коштами та 3 % річних, колегія суддів зазначає таке.
Так пунктом 5.1.1 договору сторони узгодили, що у випадку прострочення покупцем термінів оплати поставленого йому товару, постачальник, згідно з ч. 3 ст. 692 та ч. 5 ст. 694 ЦК України, має право стягнути з покупця проценти за використання чужих коштів в розмірі 25 % річних за весь період прострочення оплати.
Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - це прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (постанови від 10.10.2018 у справі № 910/10156/17 (пункт 34), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 78)).
При цьому в обох значеннях не йдеться про "користування" боржником коштами в юридичному значенні (яке можливо лише шляхом однократної сплати коштів, до того ж і визначати кошти як чужі чи свої в таких випадках неможливо).
Тому Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності розрізняти наслідки правомірної та неправомірної поведінки боржника, оскільки такі наслідки регулюються різними нормами права.
Так, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством, зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункт 35), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 78)).
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункт 37), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 78)).
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що поведінка боржника не може бути однозначно правомірною та неправомірною, тому регулятивні норми і охоронні норми не можуть застосовуватися одночасно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 96)).
Зі змісту частини 2 статті 625 ЦК України вбачається, що проценти, передбачені цією частиною, мають такі ознаки: 1) проценти є грошовою сумою; 2) їх розмір визначається законом або договором, тобто цей розмір є наперед відомим; 3) проценти підлягають сплаті у разі прострочення виконання грошового зобов`язання.
Та обставина, що законом диспозитивно встановлений розмір процентів (три проценти) саме за період прострочення протягом року, не означає, що ознакою процентів є їх нарахування саме за річною ставкою, оскільки встановлення договором розміру процентів за інший період (день, місяць тощо) завжди можна математичним способом перетворити у проценти за річною ставкою (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18 (пункт 30)). Зазначений висновок підтверджується численною судовою практикою , за якою у разі, коли період прострочення не є кратним року, здійснюється перерахунок річних процентів шляхом їх множення на кількість днів прострочення та ділення на кількість днів у році.
За другою із ознак, наведених вище (розмір процентів визначається законом або договором, тобто цей розмір є наперед відомим), проценти за частиною другою статті 625 ЦК України відрізняються від збитків, розмір яких залежить від майнових втрат кредитора, наперед невідомий і підлягає доведенню позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.23)).
Здійснюючи тлумачення частини третьої статті 692 ЦК України, Верховний Суд у постанові від 27.09.2023 у справі № 904/2295/22 дійшов висновку, що оскільки цією частиною встановлені наслідки порушення зобов`язання, то зазначена норма є охоронною. Відповідно до наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані частиною 2 статті 625 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54), від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 108)). При цьому наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 102)). Отже частину 3 статті 692 ЦК України слід розуміти так, що під "процентами за користування чужими грошовими коштами", про які йдеться у цій частині, слід розуміти проценти, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України.
Щодо тлумачення пункту 5.1.1 договору колегія суддів зазначає таке. Цим пунктом сторони встановили, що у випадку прострочення покупцем термінів оплати поставленого йому товару, постачальник має право стягнути з покупця проценти за використання чужих коштів в розмірі 25 % річних за весь період прострочення оплати. Отже, сума, названа сторонами "проценти за користування чужими грошовими коштами", є 1) грошовою сумою, 2) її розмір визначений договором, тобто цей розмір є наперед відомим, 3) підлягає сплаті у разі прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином зазначені проценти мають всі ознаки процентів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.
За наведеного обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про те, що у пункті 5.1.1 договору сторони фактично узгодили сплату процентів за частиною 2 статті 625 ЦК України і встановили їх договірний розмір - 25% річних від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання.
При цьому варто зауважити, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, право на стягнення яких передбачено приписами статтею 536 ЦК України, у договорі окремо не визначався.
Отже позивач має право на стягнення лише процентів, визначених частиною 2 статті 625 ЦК України у розмірі визначеному пунктом 5.1.1 договору, а вимоги про стягнення додатково 3 % річних у сумі 6 766,35 гривень є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 25 % річних, нарахованих у межах визначеного періоду прострочення, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у ньому помилок, з огляду на неврахування положень статей 253-255 ЦК України (зокрема, щодо початку перебігу прострочення з 01.04.2025), а також включення до періоду нарахування дня фактичної часткової сплати заборгованості.
Здійснивши перевірку зазначеного розрахунку, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо наявності в ньому вказаних арифметичних та методологічних помилок та, здійснивши перерахунок з урахуванням встановлених обставин справи, вважає правильним визначення розміру 25 % річних у сумі 55 483,35 грн.
Отже колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 25 % річних у розмірі 55 483,35 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а у задоволенні позовних вимог про стягнення 25 % річних у розмірі 902,88 грн необхідно відмовити у зв`язку із безпідставністю заявлених вимог у цій частині.
Щодо вимоги про стягнення 17 461,68 грн інфляційних втрат.
Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як правильно зазначив місцевий господарський суд, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, з огляду на встановлене прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, вимога про стягнення інфляційних втрат відповідає чинному законодавству, положенням договору та заявлена правомірно.
Згідно з наданим позивачем розрахунком інфляційних втрат їх нарахування здійснено на залишок суми заборгованості за період з 01.04.2025 по 30.09.2025, а загальний розмір заявлених до стягнення інфляційних втрат становить 17 461,68 грн.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, що нараховані на залишок суми заборгованості, з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування та з урахуванням дати виникнення заборгованості зі сплати заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку, що нарахована сума інфляційних втрат складає 17 524,88 гривень.
Колегія суддів зазначає, що попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет і підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 06.11.2019 у справі № 909/51/19, від 25.03.2020 у справі № 5023/1123/12, від 16.09.2021 у справі № 922/3059/16.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 17 461,68 грн інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Одночасно, розглядаючи заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача пені та 25 % річних, місцевий господарський суд з урахуванням засад добросовісності, справедливості, ропорційності та розсудливості дійшов висновку про їх зменшення на 50 %.
Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Тобто положення вказаного закону надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний для нього тягар і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 та у постановах Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.
Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанови Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22).
Колегія суддів звертається до усталеної позиції Великої Палати Верховного Суду про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити, для того щоб вона (неустойка) не набула ознак каральної санкції та згідно з правилами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (постанови від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15.
При цьому у визначенні підстав для зменшення розміру неустойки суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї ж статті, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.
Отже застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. Тому в силу загальних засад справедливості, добросовісності та розумності може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
З огляду на усталену судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди беруть до уваги, зокрема, ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду з постанови від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).
При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19.
При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22).
У пункті 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Необхідно враховувати і те, що питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст та умови конкретних правовідносин, наявність/відсутність наданих сторонами доказів у сукупності, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії.
Оцінюючи вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що при вирішенні питання щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки, правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить із конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, котрі водночас мають узгоджуватися з положеннями частини 3 статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку, передбаченому статтями 86, 210, 237 ГПК України.
Чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини 3 статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Обґрунтовуючи зменшення пені та 25 % річних суд першої інстанції врахував, що поставлений позивачем товар за цим договором є оплаченим відповідачем у розмірі 92,89 % та під час розгляду справи відповідач не ухилявся від виконання грошового зобов`язання та продовжував погашати заборгованість.
Доказів, які би свідчили про ускладнення в господарській діяльності та підтверджували факт понесення позивачем збитків у зв`язку з простроченням виконання робіт за договором № ПТ-26 від 17.01.2025 та їх розміру матеріали справи не містять.
За наведеного нормативно-правового регулювання, судової практики та обставин цієї справи колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо зменшення на 50 % розміру заявлених до стягнення пені та 25 % річних, які визнано обґрунтованими у сумі 66 528,98 грн пені та 55 483,35 грн 25 % річних, у зв`язку з чим до стягнення підлягають пеня у розмірі 33 264,49 грн та 25 % річних у розмірі 27 741,68 грн.
Доводи скаржника про відсутність у рішенні суду першої інстанції "покрокового розрахунку" основного боргу, пені та інших нарахувань є безпідставними, оскільки зводяться до формальної незгоди зі способом викладення мотивувальної частини рішення та не спростовують встановлених судом фактичних обставин і правильності визначених сум, які ґрунтуються на досліджених у справі первинних документах, умовах договору та встановлених періодах прострочення.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими твердження апелянта щодо одночасного стягнення інфляційних втрат та 25 % річних, оскільки ці нарахування мають різну правову природу: інфляційні втрати відповідно до статті 625 ЦК України спрямовані на відшкодування знецінення грошових коштів унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, тоді як 25 % річних є відсотками річних (процентами) за прострочення виконання грошового зобов`язання, що встановлюються договором або законом, у зв`язку з чим їх одночасне стягнення не є подвійною відповідальністю та відповідає усталеній судовій практиці застосування статті 625 ЦК України. 
Крім того суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що відповідачем ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи не подано власного контррозрахунку пені, 25 % річних та інфляційних втрат, не зазначено конкретних арифметичних помилок у здійснених судом розрахунках та не надано належних доказів на підтвердження неправильності визначених до стягнення сум, тоді як самі лише посилання на можливу помилковість таких розрахунків без належного обґрунтування не можуть бути підставою для висновку про їх неправильність.
Щодо розподілу судових витрат колегія суддів зазначає, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення 326 473,37 гривень заборгованості.
Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду першої інстанції позивачем згідно з платіжною інструкцією № 5304 від 15.10.2025 сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 4 897,10 грн /т. 1, а.с. 43/.
Натомість, враховуючи ціну позову у розмірі 326 473,37 грн та подання позовної заяви в електронній формі, позивач відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини 2 та частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" мав сплатити судовий збір у розмірі 3 917,68 грн (326 473,37 грн * 1,5 % * 0,8).
Приймаючи до уваги, що провадження у справі в частині вимог про стягнення 125 000,00 грн основного боргу підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, колегія суддів зазначає, що частина сплаченого позивачем судового збору підлягає розподілу пропорційно зменшеній ціні позову, у зв`язку з чим співвідношення закритої частини позовних вимог до первісної ціни позову становить 38,29 % (125 000,00 грн / 326 473,37 грн * 100), а відповідно частина судового збору, що припадає на закриту частину, становить 1 500,08 грн (3 917,68 грн * 38,29 %), у зв`язку з чим нерозподіленою та такою, що підлягає подальшому розподілу між сторонами, є судовий збір у розмірі 2 417,60 грн.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, з урахуванням положень пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України та пропорції задоволених позовних вимог, яка становить 97,31 %, витрати зі сплати судового збору у сумі 2 352,57 грн (2 417,60 * 97,31 %) обґрунтовано покладено на відповідача, оскільки зазначений розмір відповідає частці задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з правильністю розподілу судових витрат судом першої інстанції.
Водночас колегія суддів враховує, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки (пені)/річних на підставі частини 3 статті 551 ЦК України, покладається на відповідача без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судами свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами.
Аналогічна правова позиція щодо розподілу судових витрат викладена у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 05.04.2018 у справі № 917/1006/16, від 03.04.2018 у справі № 902/339/16.
При цьому колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи скаржника щодо неправильного розподілу судового збору, оскільки суд першої інстанції правомірно застосував принцип пропорційності, передбачений статтею 129 ГПК України, врахувавши часткове задоволення позовних вимог та часткове закриття провадження у справі, тоді як скаржником не наведено власного контррозрахунку судових витрат та не обґрунтовано, яким саме чином, на його думку, мав би бути визначений інший розмір судового збору.
Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з статтею 86 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з статтею 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище в сукупності, апеляційний господарський суд вважає, що скаржник не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та заперечень. Рішення Господарського суду Вінницької області від 02.03.2026 у справі № 902/1409/25 ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.
На підставі статті 129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.
Відповідно до частин 4, 5 статті 240 ГПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки розгляд справи відбувався без повідомлення (виклику) учасників справи, тому у відповідності до частин 4, 5 статті 240 ГПК України датою ухвалення цієї постанови є дата складення її повного тексту.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Діброва ТА" - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Вінницької області від 02 березня 2026 року у справі № 902/1409/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Справу № 902/1409/25 повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повну постанову складено "22" червня 2026 р.

Головуючий суддя Крейбух О.Г. 

Суддя   Павлюк І.Ю. 

Суддя   Розізнана І.В.