УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року
м. Київ

справа № 742/1816/25
провадження № 51-1915ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 листопада 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 09 березня 2026 року стосовно нього за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 

За вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 листопада 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено:

- за ч. 1 ст. 135 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;
- за ч. 1 ст. 286-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на 4 роки.
На підставі ч.1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на 4 роки.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 70000 грн, на користь ОСОБА_5 моральну шкоду 10000 грн, на користь держави за проведені експертизи 
16315,95 грн.

Вирішено долю речових доказів. 
Як установлено судом у вироку,  ОСОБА_4 16 листопада 2024 року, близько 19:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2108», рухаючись проїзною частиною вул. Загребельна, с. Малківка, Прилуцького району, Чернігівської області у напрямку центру с. Малківка, поруч з буд. 20, діючи необережно, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не передбачаючи настання суспільно - небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, не правильно оцінив дорожню обстановку та не переконався у безпеці своїх дій.
Так, ОСОБА_7 , змінив напрямок руху, не впорався з керуванням, з`їхав з лівого краю проїзної частини відносно свого напрямку руху, де на узбіччі здійснив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_6 , яка рухалась у попутному напрямку з автомобілем по лівому узбіччю.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження, які відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості.
Своїми протиправними діями ОСОБА_7 порушив вимоги Правил дорожнього руху, а саме: п. 2.3 б (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов?язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі); п. 2.9 а (водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп?яніння), п. 10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху) та положення п. 1.10, які наводять значення термінів «проїзна частина», «узбіччя» щодо призначення вказаних елементів дороги.
Недотримання та порушення вказаних вище пунктів Правил дорожнього руху ОСОБА_4 стало причиною виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди та перебуває у прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали.
Такі дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст. 286-1 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Крім того, цього ж дня, близько 19:00, одразу після дорожньо-транспортної пригоди, у ОСОБА_4 виник умисел на залишення без допомоги неповнолітньої ОСОБА_6 , яку він своїми діями поставив у небезпечний для життя стан та яка внаслідок безпорадного стану, тобто у результаті отриманих тілесних ушкоджень, самостійно, без сторонньої допомоги, була позбавлена реальної можливості вжити заходів до самозбереження. Діючи умисно, не з`ясувавши, чи потребує потерпіла надання їй медичної допомоги, маючи при цьому змогу надати таку допомогу, ОСОБА_4 зник з місця вчиненого злочину з метою уникнення відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення.
Такі дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 1 ст. 135 КК, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, особою, яка сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 09 березня 2026 року вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі засуджений, не погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про його винуватість у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень. 

Вказує на те, що досудове розслідування та судовий розгляд проведено необ`єктивно. Не було оцінено дії потерпілої ОСОБА_9 , яка влаштувала ДТП в цьому кримінальному провадженні та в інших з корисних мотивів. Безпідставно було відмовлено у проведенні слідчих дій на предмет перевірки винуватості потерпілої у дорожній пригоді. Під час розгляду справи не було враховано, що на місці, де потерпіла переходила дорогу, не було облаштовано пішохідного переходу, відсутні розмітка зебра та знак. Крім того, суд не звернув увагу, що ДТП відбувалося в ночі, а потерпіла могла самостійно спричинити собі незначні тілесні ушкодження. 

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального Кодексу (далі-КПК)суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, не має. 

Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

Як убачається з вироку, місцевий суд висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 286-1 КК, зробив з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду, детально наведеними у вироку й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

Суд бере до уваги, що в апеляційному порядку вирок місцевого суду оскаржувався лише з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого й особі засудженого. 

Обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_4 суд першої інстанції проаналізував та врахував показання засудженого, який визнав фактичні обставини вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень та зокрема підтвердив, що 16 листопада 2024 року близько 19:00 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, повертаючись додому до с. Сухоярівка в темну пору доби, керуючи автомобілем «ВАЗ 2108» рухався по дорозі без освітлення, намагаючись об`їхати яму, з`їхав вліво по ходу свого руху та в результаті цього маневру збив людину. Кого саме збив, одразу не зрозумів. Лобове скло в авто було пошкоджене. Зупинився, відкрив дверцята, проте злякавшись не вийшов на допомогу, а поїхав з місця ДТП. Не доїжджаючи до села залишив пошкоджену машину в кущах. Зателефонував дружині та попросив, щоб вона повідомила поліцію, що нібито автомобіль вкрали. Відключив мобільний телефон та переховувався в кущах і не повертався додому, оскільки бачив, що на подвір`ї перебувають працівники поліції. 

Також, суд врахував показання свідка ОСОБА_10 , яка повідомила, що її цивільний чоловік ОСОБА_4 16 листопада 2024 року взяв ключі від її автомобіля «ВАЗ 2108»без дозволу, та поїхав в невідомому напрямку. Близько 19:00 зателефонував та сказав їй повідомити на лінію 102 про крадіжку її транспортного засобу. Додому ввечері він не з`явився, а прийшов лише на наступний день. Коли свідок зателефонувала на лінію 102, до неї приїхали працівники поліції і повідомили, що було ДТП за участю її автомобіля. Перед тим як ОСОБА_4 поїхав в невідомому напрямку, разом вони вживали алкогольні напої, а саме пиво 0,9 л. Після ДТП чоловік пояснював, що не побачив дівчинку, вона була в темному одязі, злякався та залишив її без допомоги і поїхав з місця події.

Крім того суд врахував фактичні дані, які містяться в письмових доказах, зокрема у:
- протоколі огляду місця події від 16 листопада 2024 року, а саме на 
вул. Гагаріна (Загребельна), в с. Малківка. На місці дорожньо-транспортної пригоди, виявлено сліди юзу (накатаної трави) коліс автомобіля, уламки пластику номерної рами автомобіля, кросівок;
- протоколі огляду місця події від 16 листопада 2024 року, згідно з яким за координатами 50.5427336, 32.3719338 виявлено транспортний засіб марки ВАЗ 2108, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору. Під час огляду автомобіля виявлено пошкодження решітки радіатора, з правої сторони мається пошкодження лобового скла;
- протоколі слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 від 18 листопада 2024 року, в ході якого засуджений в присутності понятих відтворив обставини ДТП, яка сталася 16 листопада 2024 року біля буд. 20 на вул. Загребельна, с. Малківка, Прилуцького району Чернігівської області. Зокрема показав місце первинного контакту (наїзду) авто на пішохода, яка склала 1 м до лівого краю проїзної частини відносно напрямку руху авто, траєкторію руху авто від моменту зміни напрямку руху. При цьому встановлено, що яма на дорозі відсутня, але наявна пляма на дорожньому покритті чорного кольору і відстань від неї до наїзду на пішохода, склала 37,5 м, під час руху автомобіль не застосовував гальмування. Загальна видимість елементів дороги склала (40 м), видимість нічим не обмежувалася. Конкретна видимість пішохода одягненого в темний одяг з робочого місця водія авто склала 34,5 м, видимість нічим не обмежується.
- висновку експерта від 23 січня 2025 року №СЕ-19/125-25/138-ШЕ, згідно з яким в робочій гальмівній системі автомобіля ВАЗ 2108, виявлено непрацездатний стан гальмівного контуру переднього лівого та заднього правого коліс. За умови, якщо описана подія, відбулася без застосування водієм автомобіля ВАЗ 2108 гальмування, то будь-які технічні несправності робочої гальмівної системи керованого автомобіля, що існували або могли існувати до описаної дорожньо-транспортної пригоди, завідомо не перебувають у причинному зв`язку з її виникненням. Технічних несправностей в системі рульового управління автомобіля, які б перебували у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, не виявлено. Технічних несправностей в системі головного світла фар автомобіля, які б перебували у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, не виявлено;
- висновку експерта від 19 лютого 2025 року №СЕ-19/125-25/1918-ІТ, згідно з яким в дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля ВАЗ 2108 з технічної точки зору мав діяти у відповідності з вимогами п.1.10, які наводять значення термінів «проїзна частина», «узбіччя», п.10.1, 12.2, 12.4, 31.1 Правил дорожнього руху. З технічної точки зору, невідповідність дій водія вимогам п.10.1, положенням п.1.10 Правил дорожнього руху, які наводять значення термінів «проїзна частина», «узбіччя» щодо призначення вказаних елементів дороги, перебуває у причинному зв`язку з виникненням цієї дорожньо-транспортної пригоди. У дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_6 для водія автомобіля ВАЗ 2108 ОСОБА_4 полягала у виконанні ним вимог п.10.1 Правил дорожнього руху, з урахуванням призначення узбіччя та проїзної частини, як елементів дороги, встановленого у п.1.10.

На думку колегії суддів встановлений судом розвиток подій викладений у формулюванні обвинувачення, підтверджується сукупністю досліджених судом доказів і свідчить про те, що водій ОСОБА_4 не дотримуючись комплексу правил дорожнього руху, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, здійснив наїзд на пішохода, яка перебувала на узбіччі з протилежної сторони дороги та покинув місце пригоди не надавши допомоги потерпілій, тобто залишив її в небезпеці.

Доводи касаційної скарги про те, що потерпіла здійснювала перехід в недозволеному місці, не узгоджуються із встановленими обставинами вчинення кримінального правопорушення, оскільки засуджений керуючи транспортним засобом, не впорався з керуванням, змінив напрямок руху, з`їхав з лівого краю проїзної частини відносно свого напрямку руху на зустрічну частину дороги, де на узбіччі здійснив наїзд на неповнолітнього пішохода, яка рухалася в попутному напрямку. Даних про те, що потерпіла здійснювала перехід проїзної частини, встановлені обставини не містять і таких безумовних доказів не наведено в касаційній скарзі. В будь-якому випадку суд встановив, що між діями водія, які полягали у порушенні пунктів 2.3 (б), 2.9 (а) та 10.1 Правил дорожнього руху та наслідками у виді середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілої є прямий причинний зв`язок. Крім того, суд бере до уваги, що після скоєння наїзду на пішохода, засуджений покинув місце ДТП не надавши потерпілій допомогу, що утворило окремий склад кримінального правопорушення, передбаченого 
ч. 1 ст. 135 КК 

Посилання засудженого на те, що ОСОБА_6 є учасником іншої ДТП і перебуває також в статусі потерпілої, не впливає на законність вироку суду. Місцевий суд відповідно до приписів ст. 337 КПК, здійснив судовий розгляд кримінального провадженняв межах висунутого обвинувачення. Даних про те, що суд вийшов за межі висунутого обвинувачення касаційна скарга не містить. 

Твердження засудженого про неповноту судового розгляду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки згідно приписів ст. 438 КПК, це не може бути предметом касаційного розгляду. 

Крім цього, ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2026 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою засудженого, в якій ставилося питання пом`якшення призначеного покарання, однак Суд дійшов висновку про неспроможність цих доводів і не встановив будь-яких обставин, які свідчать, що засудженому ОСОБА_4 призначено покарання, яке є явно несправедливим через суворість та не відповідає вчиненим кримінальним правопорушенням і його особі.

Розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 місцевий суд дотримався вимог ст. 370 КПК. 

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд 

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 листопада 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду 
від 09 березня 2026 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3