КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/386/2026 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року м. Київ
Справа № 357/13763/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2024 року, постановлену у складі судді Ярмоли О.Я.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Житлово-експлуатаційна контора № 7» про відшкодування моральної шкоди, 
встановив:

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Житлово-експлуатаційна контора № 7» про відшкодування моральної шкоди - повернуто позивачу.
Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала суду створює позивачу перешкоди в доступі до правосуддя, що несумісно з принципом верховенства права. Апелянт звертає увагу, що у своїй ухвалі від 25.09.2024 (про залишення позовної заяви без руху) місцевий суд дійшов необґрунтованого висновку про невідповідність форми та змісту позовної заяви вимогам статей 175, 177 ЦПК України, внаслідок чого помилково повернув позов.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача КП Білоцерківської міської ради «Житлово-експлуатаційна контора № 7» - Балас Ю.М. просить відмовити в її задоволенні, ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що позивач не надала документи, що свідчать про існування підстав для її звільнення від сплати судового збору, або документів про сплату судового збору. При цьому, відповідач є комунальним підприємством, заснованим органом місцевого самоврядування, і не відповідає за зобов`язаннями засновника, а засновник не відповідає за зобов`язаннями підприємства. Оскільки комунальне підприємство не є органом місцевого самоврядування, то посилання позивача на її звільнення від сплати судового збору за Законом України «Про судовий збір» є безпідставними.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до статті 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

З`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ухвали суду від 25.09.2024 про усунення недоліків позовної заяви у повному обсязі не виконано, зокрема, позивач не надала до суду квитанцію про сплату судового збору.
Проте з висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки він не відповідає фактичним обставинам і нормам процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача КП Білоцерківської міської ради «Житлово-експлуатаційна контора № 7», в якому просила стягнути з нього на свою користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн (а.с. 1, 18, 19).
Позов мотивовано тим, що позивач змушена власними зусиллями та коштами боротися за відновлення свого порушеного права, а саме, відновлення пошкоджених несучих стін у приміщенні № 329 та плит перекриття у її приміщенні за № 228. Позивач стверджувала, що органи місцевого самоврядування, виконавчий комітет Білоцерківської міської ради та відповідач вчинили кримінальні правопорушення, що мають ознаки злочинного угрупування, оскільки рішенням виконкому Білоцерківської міськради від 09.02.2010 № 26 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 дозволено відкрити перукарню « ІНФОРМАЦІЯ_1 », при цьому відповідно до акту санітарно-епідеміологічного обстеження об`єкта в м. Біла Церква від 01.12.2009 перукарню розміщено на першому поверсі вбудовано-прибудованої будівлі до дев`ятиповерхового житлового будинку. Перукарня розміщена зі значним демонтажем п`яти несучих стін, працівник перукарні працює в масці, тоді як в неї не має жодних прав. Випари потрапляють «у її зону в статусі житлової квартири через пошкоджені плати перекриття», позивач проживає в постійному стресі під загрозою обвалу приміщення (а.с. 15).
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2024 року позов залишено без руху з таких підстав:
- в порушення частини третьої статті 175 ЦПК України позивач не надала обґрунтованого розрахунку, на підставі якого вона оцінила свої моральні страждання;
- в порушення частини четвертої статті 177 ЦПК України позивач не надала документ, що підтверджує сплату судового збору, або документ, що підтверджує підстави звільнення від сплати судового збору;
- в порушення частини третьої статті 175 ЦПК України позивач не зазначила відомості, визначені пунктами 6, 7, 9 і 10 цієї частини статті (а.с. 25, 26).
21 жовтня 2024 року позивач звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із заявою, в якій вона повідомила, що досудове врегулювання спору не проводилося; судове провадження між тими самими сторонами з аналогічними предметом та підставами «не проводилося»; спір стосується питання про відшкодування моральної шкоди, а отже судовий збір не справляється за позовом такого характеру (а.с. 30, 31, 34).
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2024 року позовну заяву повернуто позивачу разом з доданими до неї документами (а.с. 40).
Встановивши вищенаведені обставини, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до пунктів 6, 7, 9 і 10 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити:
відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;
відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;
попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;
підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Згідно з частиною четвертою статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2024 року позов залишено без руху у зв`язку з його невідповідністю вимогам пунктів 6, 7, 9 і 10 частини третьої статті 175 ЦПК України: позовна заява не містила відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Також, суд першої інстанції вважав, що в порушення частини четвертої статті 177 ЦПК України позивач не додала до позовної заяви документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Разом з тим, 21 жовтня 2024 року на виконання зазначеної ухвали суду позивач подала заяву, у якій вказала, що заходи досудового врегулювання спору не вживалися і що спір між тими самими сторонами з аналогічними предметом та підставами судами не вирішувався. У поданій до місцевого суду заяві позивач звернула увагу, що в позовній заяві містилося обґрунтування пред`явлених вимог, а саме, що внаслідок неусунення загрози життю, здоров`ю, майну їй завдано моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн.
Отже, позивач частково усунула недоліки позовної заяви.
Водночас, враховуючи мету цивільного судочинства - справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ- незазначення у позовній заяві відомостей про вжиття заходів забезпечення позову чи доказів не є істотною перешкодою у відкритті провадження у справі та не може слугувати достатньою правовою підставою для обмеження позивача в доступі до правосуддя, адже такі недоліки не впливають на можливість суду вирішити спір по суті та, крім цього, можуть бути усунені на стадії підготовчого провадження або під час розгляду справи по суті, якщо справу буде розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження.

Стосовно неподання позивачем попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, то колегія суддів зауважує, що вимога пункту 9 частини третьої статті 175 ЦПК України перебуває у взаємозв`язку з частинами першою і другою статті 134 ЦПК України, за змістом яких разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи; у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
За частинами першою і третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Отже, невиконання позивачем вимоги, передбаченої пунктом 9 частини третьої статті 175 ЦПК України (щодо попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи), може призвести до процесуально-правового наслідку негативного характеру для позивача у вигляді відмови у відшкодуванні судових витрат, тому, виходячи з принципів диспозитивності та змагальності, за яким учасники справи розпоряджаються своїми правами на власний розсуд і несуть ризик від вчинення або невчинення процесуальних дій, ненадання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат також не може слугувати достатньою підставою для обмеження особи в доступі до правосуддя у вигляді повернення позовної заяви.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд не надав належної оцінки тій обставині, що позивач частково усунула недоліки, визначені ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2024 року. Вказане дає підстави вважати, що позивач проявила процесуальну волю на розгляд її справи. 
Також суд не вирішив питання про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви, не роз`яснивши позивачу, чому саме пільга на сплату судового збору, передбачена п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на позивача; повертаючи позовну заяву, суд не надав оцінки доводам позивача, зважаючи на те, що очевидною є та обставина, що позивач була зацікавлена у прийнятті до розгляду та відкритті провадження у справі за її позовом. Внаслідок цього суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви.
Водночас, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно наявності у позивача підстав для звільнення від сплати судового збору за п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».
Зазначена норма процесуального права поширюється на випадки пред`явлення позову про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Проте відповідачем у цій справі є комунальне підприємство, яке не належить до органів державної влади та місцевого самоврядування. 
Отже, передбачена п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» пільга не поширюється на позивача.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України є підставою для її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 379, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2024 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.