П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року м. Київ

Справа № 712/10606/25-ц
Провадження: № 22-ц/824/9280/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЦУ» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 25 липня 2025 року її, ОСОБА_1 , було звільнено з посади фахівця 1 категорії проекту РМІ Дзвінкового центру «Teleperformance Черкаси» ТОВ «КЦУ» згідно з наказом № 175/25-К на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Проте, вказує, що її звільнення відбулося не за власним бажанням, а під впливом психологічного тиску та погроз, зокрема, з боку менеджера з консультаційних послуг ОСОБА_2 , від якого систематично зазнавала мобінгу на робочому місці. 
На підставі вищенаведеного, вважає своє звільнення незаконним, просила суд поновити її на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просила скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом не було встановлено, ким саме сформовано заяву про звільнення, за яких обставин вона була створена та чи мала позивачка можливість самостійно підготувати і подати таку заяву. Зазначала, що відповідний документ був сформований працівником відповідача та наданий їй для підпису у вже готовому вигляді, що, на її думку, ставить під сумнів реальність її волевиявлення на припинення трудового договору.
Також, зазначала, що суд першої інстанції неналежно оцінив подані нею докази щодо звернення до органів Держпраці та роботодавця з приводу порушення її трудових прав та психологічного тиску на робочому місці, не надав належної оцінки квитанціям та підтвердженням направлення відповідних звернень, а також безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів мобінгу.
Крім того, посилалась на те, що сам факт підписання заяви про звільнення не свідчить про добровільність волевиявлення працівника, а суд повинен був перевірити обставини створення відповідного документа, умови його підписання та відсутність будь-якого впливу роботодавця на працівника.
Одночасно із поданням апеляційної скарги заявила клопотання про витребування у відповідача документів та відомостей щодо порядку створення заяви про звільнення, логів системи електронного документообігу та інформації про особу, яка фактично створила відповідний документ. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «КЦУ» Головко В. О. заперечував проти доводів апеляційної скарги та зазначив про те, що висновки суду першої інстанції про наявність взаємної згоди сторін на припинення трудових відносин повністю відповідають встановленим обставинам справи та вимогам трудового законодавства. Вказував, що досягнення домовленості між сторонами про припинення трудового договору підтверджується поданою позивачкою заявою про звільнення за угодою сторін, яка була підписана нею із використанням кваліфікованого електронного підпису через систему електронного документообігу «Вчасно», а також виданим на її підставі наказом про звільнення.
Звертав увагу на те, що позивачка самостійно зазначила у заяві свої персональні дані, підставу та дату звільнення, а після її подання не зверталася до роботодавця із заявами про відкликання, скасування чи анулювання досягнутої домовленості щодо припинення трудових відносин. На думку представника відповідача, наведені обставини свідчать про наявність вільного та усвідомленого волевиявлення працівниці на звільнення за угодою сторін.
Крім того, представник відповідача наголошував, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували здійснення на позивачку будь-якого психологічного тиску, примусу чи інших неправомірних дій з боку роботодавця з метою спонукання її до подання заяви про звільнення. Також зазначав, що відсутні докази звернення позивачки до роботодавця або компетентних органів із заявами про порушення її трудових прав чи незгоду із погодженим сторонами припиненням трудового договору до моменту її звільнення.
Посилаючись на положення статті 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги», а також правові висновки Верховного Суду щодо припинення трудового договору за угодою сторін, представник відповідача вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими та такими, що зводяться до незгоди позивачки з наслідками раніше прийнятого нею рішення про припинення трудових відносин. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.
Представник ТОВ «КЦУ» Головко В. О. заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття її на роботу на посаду старшого фахівця з навчання служби навчання та розвитку дзвінкового центру «Teleperformance Черкаси».
Наказом № 320-к від 30 вересня 2020 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу з 01 жовтня 2020 року.
Наказом № 107/25-К від 30 квітня 2025 року, починаючи з 01 травня 2025 року, у Дзвінковому центрі «Teleperformance Черкаси» ТОВ «КЦУ» створено структурний підрозділ «Проект РМІ», до складу якого входила ОСОБА_1 .
25 липня 2025 року ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку через сервіс «Вчасно» подала заяву про звільнення за угодою сторін.
Наказом № 175/25-К від 25 липня 2025 року ОСОБА_1 , фахівця 1 категорії з надання інформаційно-консультаційних послуг «Проекту РМІ» Дзвінкового центру «Teleperformance Черкаси» ТОВ «КЦУ», звільнено за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України та визначено виплатити компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.
30 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держпраці у Черкаській області із заявою щодо можливого порушення її трудових прав з боку ТОВ «КЦУ», а також подала до ТОВ «КЦУ» заяву, у якій висловила незгоду з обставинами її звільнення відповідно до наказу № 175/25-К від 25 липня 2025 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було досягнуто взаємної згоди щодо припинення трудового договору за угодою сторін, що підтверджується поданою позивачкою заявою про звільнення, підписаною кваліфікованим електронним підписом через систему «Вчасно», та виданим на її підставі наказом про звільнення.
При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення на неї психологічного тиску, мобінгу чи примусу до написання заяви про звільнення, а подані після звільнення звернення до Держпраці та роботодавця самі по собі не свідчать про незаконність звільнення або відсутність добровільного волевиявлення на припинення трудових відносин. 
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Щодо заявлених на стадії апеляційного перегляду справи клопотань про витребування доказів колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Саме на учасників справи покладається обов`язок щодо своєчасного подання доказів та вчинення всіх необхідних процесуальних дій для належного обґрунтування своєї правової позиції.
Згідно із частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках за умови надання учасником справи доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали.
Наведені положення процесуального закону спрямовані на забезпечення принципу правової визначеності та недопущення перетворення апеляційного провадження на повторний розгляд справи із збиранням нових доказів, які сторона могла і повинна була подати під час розгляду справи судом першої інстанції.
Колегією суддів встановлено, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивачкою відповідні клопотання про витребування доказів не заявлялися. При цьому матеріали справи не містять будь-яких відомостей про існування об`єктивних перешкод, які б унеможливлювали звернення із такими клопотаннями на стадії розгляду справи судом першої інстанції.
Більше того, саме позивачка була ініціатором звернення до суду з даним позовом, а відтак з моменту подання позовної заяви була обізнана як про характер спірних правовідносин, так і про обставини, на які посилалася як на підставу своїх вимог. За таких умов вона не була позбавлена можливості своєчасно визначити коло доказів, які, на її думку, мають значення для правильного вирішення спору, та порушити перед судом питання про їх витребування.
Водночас у поданих клопотаннях позивачкою не наведено жодних переконливих доводів та не надано доказів того, що заявлення відповідних клопотань під час розгляду справи судом першої інстанції було неможливим з причин, які об`єктивно від неї не залежали.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність передбачених частиною третьою статті 367 ЦПК України виняткових підстав для задоволення заявлених клопотань про витребування доказів на стадії апеляційного перегляду справи, у зв`язку з чим вони підлягають відхиленню.
Перевіряючи висновки суду по суті справи, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.
У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.
За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі.
Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення.
Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати:чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємноюзгодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Досягнення угоди між сторонами про припинення трудового договору, а також волевиявлення позивача підтверджується заявою позивача, яку погодив відповідач, видавши того ж дня наказ про її звільнення. При цьому, позивачем не подавалось заяв про відкликання або будь-яких інших заяв щодо її скасування.
Крім того, як роз`яснено листом Міністерства соціальної політики України № 60/06/186-14 від 04 квітня 2014 року, звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.
01 грудня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 591/1375/19 вказав, що припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору.
Як убачається з матеріалів справи, 25 липня 2025 року позивачка подала заяву про звільнення за угодою сторін через систему електронного документообігу «Вчасно», яка була підписана нею із використанням кваліфікованого електронного підпису. На підставі зазначеної заяви відповідачем того ж дня було видано наказ № 175/25-К про припинення трудового договору з позивачкою за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та користується презумпцією його відповідності власноручному підпису. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22.
З наявної у матеріалах справи заяви вбачається, що вона містить усі істотні відомості щодо припинення трудових відносин, а саме: персональні дані працівниці, займану нею посаду, підставу звільнення, дату припинення трудових відносин та накладений кваліфікований електронний підпис. В свою чергу, роботодавець погодився із запропонованими умовами припинення трудового договору, видавши відповідний наказ про звільнення.
За таких обставин, колегія суддів доходить до висновку, що між сторонами була досягнута взаємна згода щодо припинення трудових відносин, а тому наявні всі передбачені законом ознаки припинення трудового договору за угодою сторін.
Доводи апеляційної скарги про те, що заява про звільнення була сформована працівником відповідача та надана позивачці для підписання, самі по собі не свідчать про відсутність її волевиявлення на припинення трудових відносин та не можуть бути достатньою підставою для визнання звільнення незаконним.
Вирішальним у даному випадку є не обставини технічного створення документа, а встановлення факту вільного волевиявлення працівника на припинення трудового договору. При цьому, колегія судідв звертає увагу на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час підписання заяви позивачка перебувала під впливом помилки, обману, примусу чи будь-яких інших обставин, які могли б свідчити про відсутність її реальної волі на звільнення.
Колегія суддів також враховує, що після подання заяви та до моменту припинення трудових відносин позивачка не зверталася до роботодавця із заявами про відкликання поданої заяви, анулювання досягнутої домовленості або незгоду із запропонованими умовами звільнення. Будь-яких доказів того, що на момент видання наказу про звільнення вона заперечувала проти припинення трудового договору за угодою сторін, матеріали справи не містять.
Наведене у своїй сукупності свідчить про те, що волевиявлення позивачки на припинення трудових відносин було чітким, усвідомленим та спрямованим на досягнення відповідного правового результату, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України та відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині.
Разом із тим, обґрунтовуючи незаконність свого звільнення, позивачка посилалася на те, що заява про припинення трудових відносин була подана не внаслідок її вільного волевиявлення, а під впливом систематичного психологічного тиску з боку представників роботодавця, що, на її думку, мало ознаки мобінгу та фактично спонукало її до припинення трудових відносин.
У зв`язку із наведеним,колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку доводам апеляційної скарги щодо наявності обставин, які могли б свідчити про здійснення стосовно позивачки мобінгу (цькування) на робочому місці та вплив таких обставин на її волевиявлення при поданні заяви про звільнення.
11 грудня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню)» № 2759-ІХ, яким внесено зміни до низки законодавчих актів, зокрема, до Кодексу законів про працю України, визначено поняття мобінгу, встановлено гарантії захисту працівників від таких проявів та передбачено механізми їх правового захисту.
Так, КЗпП України доповнено статтею 2-2, відповідно до якої мобінгом (цькуванням) є систематичні, тривалі, умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників чи групи працівників трудового колективу, спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність.
Зазначеною нормою також встановлено заборону мобінгу, а особі, яка вважає, що зазнала таких дій, надано право звернутися зі скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.
Крім того, статтею 5-1 КЗпП України передбачено гарантії забезпечення права громадян на працю, серед яких, зокрема, правовий захист від мобінгу (цькування), дискримінації, упередженого ставлення у сфері праці, захист честі та гідності працівника під час здійснення ним трудової діяльності, а також забезпечення особам, які зазнали таких дій чи бездіяльності, права на звернення до відповідного органу державного нагляду та контролю у сфері праці і до суду щодо визнання таких фактів та їх усунення, а також відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок таких дій.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що саме по собі посилання працівника на наявність конфліктної ситуації з роботодавцем або окремими працівниками не є достатнім для встановлення факту мобінгу. Для кваліфікації певної поведінки як мобінгу необхідним є встановлення сукупності юридично значущих ознак, зокрема систематичності, тривалості, умисного характеру відповідних дій або бездіяльності, їх спрямованості на приниження честі, гідності чи ділової репутації працівника або створення для нього ворожої, образливої чи принизливої атмосфери.
Водночас обов`язок доведення обставин, на які особа посилається як на підставу своїх вимог, покладається на таку особу відповідно до статей 12, 81 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а надані суду докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження доводів про здійснення щодо неї психологічного тиску та мобінгу позивачка посилалася, зокрема, на звернення від 30 липня 2025 року до ГУ Держпраці у Черкаській області та до ТОВ «КЦУ» про можливе порушення її трудових прав і незгоду з обставинами звільнення.
Разом із тим, надані позивачкою докази підтверджують лише факт направлення відповідних звернень, однак, не підтверджують встановлення компетентним органом факту порушення відповідачем трудового законодавства, факту мобінгу, психологічного тиску чи інших протиправних дій з боку роботодавця.
Матеріали справи не містять відповіді ГУ Держпраці у Черкаській області за результатами розгляду відповідного звернення, відомостей про проведення перевірки, складення акту, внесення припису або прийняття будь-якого іншого рішення, яким було б встановлено порушення трудових прав позивачки чи наявність ознак мобінгу з боку відповідача.
Саме по собі звернення особи до контролюючого органу або роботодавця із заявою про можливе порушення її прав відображає лише суб`єктивне сприйняття заявником певних обставин та не може без інших належних і допустимих доказів підтверджувати факт вчинення роботодавцем неправомірних дій.
Крім того, колегія суддів враховує, що такі звернення були подані позивачкою вже після припинення трудових відносин, а саме 30 липня 2025 року, тоді як заява про звільнення була подана та наказ про звільнення виданий 25 липня 2025 року. Отже, зазначені звернення самі по собі не підтверджують, що саме на момент подання заяви про звільнення позивачка перебувала під впливом примусу, погроз, психологічного тиску чи інших обставин, які виключали б добровільність її волевиявлення.
Позивачкою також не надано доказів систематичності відповідних дій, їх тривалості, конкретного змісту, часу, місця та способу вчинення, а також доказів причинного зв`язку між такими діями і поданням нею заяви про звільнення за угодою сторін.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи позивачки щодо здійснення на неї психологічного тиску та мобінгу не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами.
Отже, посилання апеляційної скарги на наявність мобінгу як обставини, що вплинула на волевиявлення позивачки при поданні заяви про звільнення, є недоведеними та не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про правомірність припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не встановлено особу, яка безпосередньо створила проєкт заяви про звільнення у системі електронного документообігу, колегія суддів відхиляє як такі, що не мають вирішального значення для правильного вирішення спору.
Сам по собі факт технічного створення або підготовки проєкту документа певною особою не свідчить про відсутність волевиявлення працівника на його підписання та не спростовує факту погодження ним викладеного у документі змісту. Вирішальне значення у даному випадку має встановлення обставин підписання заяви позивачкою та наявності чи відсутності її волі на припинення трудових відносин.
Оскільки матеріалами справи підтверджено, що заява про звільнення була підписана позивачкою із використанням кваліфікованого електронного підпису, а належних та допустимих доказів того, що такий підпис був накладений нею під впливом примусу, обману чи інших обставин, які виключали б вільне волевиявлення, суду не надано, наведені доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, та незгоди позивачки з ухваленим рішенням, однак не містять посилань на такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до статті 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування або зміни.
За таких обставин колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Отже, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід залишити без задоволення а рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2026 року без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 03 липня 2026 року. 

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура