ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/
Код ЄДРПОУ 03500004
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.06.2026 Справа № 917/776/26 
м. Полтава
Господарський суд Полтавської області у складі судді Пушка І.І., розглянувши матеріали за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧЕРКАСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ" (адреса: 18029, Черкаська обл., місто Черкаси, вул. Панченка Олексія, будинок 15, квартира 512, код ЄДРПОУ 44785285)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “АЙСБЕРГ-ФІШ” (адреса: 36022, Полтавська обл., м. Полтава, вул. Богдана Хмельницького, буд. 11 кв. 808, код ЄДРПОУ 35863179)
про визнання Договору поставки № 39887 від 18 лютого 2025 року, укладеного між ТОВ “АЙСБЕРГ-ФІШ” та ТОВ “ЧЕРКАСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ”, недійсним
представники сторін в судове засідання не з`явилися
Суть справи: Розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ЧЕРКАСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ» (Позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЙСБЕРГ-ФІШ» (Відповідач) про визнання недійсним Договору поставки № 39887 від 18 лютого 2025 року (далі – Договір).
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Договір містить окремі положення, які суперечать законодавству України, а саме:
1. П.2.7. Договору передбачено, що Постачальник самостійно та в односторонньому порядку встановлює максимальний розмір суми відвантаження (ліміт 30 000 грн.) і може його змінювати без погодження з Покупцем, що суперечить ст. 627 ЦК України (принцип свободи договору та рівності сторін), ст. 651 ЦК України (зміна умов договору допускається лише за згодою сторін), ст. 3 ЦК України (принцип добросовісності та справедливості).
2. Згідно пункту 2.8. Договору Постачальник може «пропорційно зменшити заявку без погодження» з Покупцем при перевищенні ліміту, при цьому він не несе жодної відповідальності за невиконання, що суперечить ст. 525 ЦК України (одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається), ст. 629 ЦК України (договір є обов`язковим для виконання сторонами).
3. Відповідно до п. 5.3 Договору Постачальник може в односторонньому порядку змінювати ціни, повідомивши лише за 7 робочих днів, при цьому нове замовлення автоматично вважається згодою на нові ціни, що суперечить ст. 651, 652 ЦК України (зміна ціни як істотної умови договору потребує взаємної згоди), ст. 627 ЦК України (принципу рівності сторін).
4. Пункт 7.7. Договору «дозволяє» Постачальнику затримати реєстрацію податкової накладної до повної оплати товару Покупцем, що прямо суперечить п. 201.10 Податкового кодексу України (реєстрація податкової накладної є обов`язком Постачальника і здійснюється у встановлені законом строки незалежно від стану розрахунків).
5. Згідно з пунктом 11.13. Договору Постачальник знімає з себе відповідальність за дії невповноважених осіб, а саме підписання накладної з боку Покупця; натомість, згідно вказаного пункту Договору, контроль за повноваженнями особи, яка підписала накладну, покладається на Покупця, і Постачальник звільняється від обов`язку доводити повноваження, що ст. 92 та 237 ЦК України.
Зазначені обставини, на думку позивача, є підставами для визнання Договору недійсним в повному обсязі відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.
В уточненій позовній заяві (а.с.21-22), поданій на виконання вимог ухвали від 24.04.2026 про залишення позову без руху, позивачем уточнено, що на підставі укладеного Договору між сторонами відбувалося виконання договірних зобов`язань, зокрема, з боку Відповідача (Постачальника) здійснювалися поставки рибоморепродукції, а з боку Позивача (Покупця) – відповідні оплати.
Водночас, позивачем в уточненій позовній заяві не висуваються вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, про що також зазначено позивачем в заяві про усунення недоліків позовної заяви від 27.04.2026.
Процесуальні дії суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.04.2026 для розгляду даної справи визначено суддю Пушка І.І.
Згідно з ухвалою від 24.04.2026 суд залишив позовну заяву без руху, встановив позивачу строк для усунення недоліків - не пізніше 3 днів з моменту вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
27.04.2025 суд отримав від позивача заяву про усунення недоліків (вх. № 5604 від 27.04.2026).
Ухвалою від 29.04.2026 суд прийняв позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначив на 19.05.2026. Цією ж ухвалою суд встановив процесуальні строки: відповідачу для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду, та для подання заперечень – до 3 днів з дати отримання від позивача відповіді на відзив; позивачу для подання відповіді на відзив - 5 днів з моменту отримання відзиву.
Суд належним чином виконав обов`язок щодо повідомлення усіх учасників справи про розгляд справи шляхом надіслання ухвали від 29.04.2026 в електронній формі до Електронних кабінетів сторін та оприлюднення в Державному реєстрі судових рішень.
В судове засідання, призначене на 19.05.2026, сторони уповноважених представників не направили. Відповідач причин неявки суд не повідомив, від позивача надійшла заява (вх. № 6819 від 19.05.2026) про розгляд справи без участі його представника; позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Ухвалою від 19.05.2026 суд закрив підготовче провадження у справі № 917/776/26; справу призначив до судового розгляду по суті на 16.06.2026; викликав представників учасників справи у судове засідання, визнавши їх явку обов`язковою.
04.06.2026 від відповідача надійшла заява про вступ у справу як представника (вх. № 7692), яка задоволена судом.
15.06.2026 до суду від відповідача надійшов відзив на позов (вх. № 8258) з клопотанням про визнання причини пропуску строку на подання відзиву поважною та його поновлення.
Клопотання обґрунтоване тією обставиною, що представник відповідача була долучена до матеріалів справи та змогла ознайомитись з текстом позовної заяви лише 05.06.2026 року, що унеможливило своєчасну підготовку та подання обґрунтованого відзиву у встановлений судом строк.
Вирішуючи подане представником відповідача клопотання суд враховує наступні обставини.
Згідно з п.1 ч.1 ст.164 та ч.1 ст.172 ГПК України до позовної заяви повинні бути додані документи, що підтверджують відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів.
Серед матеріалів позовної заяви наявні докази надсилання відповідачеві позовної заяви, з доданими до неї матеріалами, а саме квитанція № 6851272 від 27.04.2026 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС.
Із матеріалів справи вбачається, що направлена відповідачу ухвала суду від 29.04.2026 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, в якій відповідачу був встановлений строк подання відзиву на позовну заяву - до 15 днів з дня отримання цієї ухвали, отримана відповідачем 29.04.2026 о 13:31 в електронному вигляді через систему «Електронний суд», про що свідчить довідка про доставку електронного листа.
Відлік п`ятнадцятиденного строку для подання відзиву на позов почався з наступного дня після отримання відповідної ухвали, тобто з 30.04.2026 та закінчився 15.05.2026. 
Із відзивом на позовну заяву та клопотанням про поновлення строку для його подання відповідач звернувся лише 15.06.2026, тобто через місяць після закінчення встановленого строку.
Отже, станом на дату розгляду даного клопотання строк для подання відзиву на позов відповідачем пропущений.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається з закінченням встановленого законом або призначеного судом строку, а заяви, скарги, документи, що подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
За приписами статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
ГПК України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування заяви про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку, встановити чи є такий строк значним та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності з врахуванням балансу суспільного та приватного інтересу. При цьому поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення відповідних процесуальних дій. Поновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яке він використовує виходячи з поважності причин пропуску строку на оскарження.
У розумінні статті 86 ГПК України питання про поважність причин пропуску процесуального строку вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків по суті є пільгою, яка може застосовуватися як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків. Наведений висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.05.2024 у справі № 922/2825/23, від 18.08.2023 у справі № 32/257-10, від 03.04.2023 у справі № 906/1357/20, від 01.09.2022 у справі № 904/8456/21.
Відповідач не навів обґрунтування поважності причин пропущення ним встановленого судом процесуального строку. Ознайомлення адвоката, яким надається правова допомога товариству, лише 05.06.2026 з матеріалами справи не є доказом поважності пропуску строку на подання відзиву на позов. Окрім цього, ГПК України не обмежує сторін певним колом осіб, які можуть представляти їх інтереси в суді.
За встановлених обставин, на думку суду, подання відзиву на позов майже через два місяці з дня отримання позовної заяви та ухвали суду про відкриття провадження є наслідком власної бездіяльності відповідача.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя статті 13 ГПК України).
Відповідно до ч. 7 ст. 119 ГПК України, про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.
Отже, суд зазначає, що станом на дату винесення цього рішення у встановлений строк відповідачем не надано відзиву на позовну заяву.
Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час розгляду справи суду не надано.
Таким чином, всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог та судом дотримано, під час розгляду справи, обумовлені чинним ГПК України процесуальні строки для звернення із заявами по суті справи та іншими заявами з процесуальних питань.
Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу (далі – ГПК) України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
В судовому засіданні 16.06.2026 року судом ухвалено рішення.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Позивач вказує, що 18 лютого 2025 року між ТОВ «АЙСБЕРГ-ФІШ» (Постачальник, відповідач) та ТОВ «ЧЕРКАСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ» (Покупець, позивач) було укладено Договір поставки № 39887.
Проте, суд констатує, що копії вказаного договору матеріали справи не містять, натомість до позовної заяви додано копію іншого договору - №02/07-25 від 02.07.2025.
Позивач посилається в позовній заяві, що на підставі Договору№ 39887 від 18 лютого 2025 року між сторонами відбувалося виконання договірних зобов`язань, зокрема, з боку Відповідача (Постачальника) здійснювалися поставки рибоморепродукції, а з боку Позивача (Покупця) – відповідні оплати.
Водночас, докази, які б підтверджували факт виконання Договору сторонами, надані позивачем не були.
Під час розгляду по суті заявлених позовних вимог судом приймається до уваги наступне.
Частина перша ст.202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.2 ст.202 ЦК України).
Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього ж Кодексу.
Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Зокрема, ч.1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
Позивач не посилається в обґрунтування позовних вимог на нікчемність Договору як правочину.
Водночас, судом приймається до уваги, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
Зокрема, ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 ГПК України).
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (відповідний правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20).
Cтаття 14 ГПК України визначає принцип диспозитивності господарського судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.236 ГПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.08.2022 у справі №910/10006/19 викладено такий правовий висновок: звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, позивач має довести наявність порушення спірним правочином його прав та охоронюваних законом інтересів, виходячи із заявлених підстав позову, а суд, вирішуючи питання про можливість спростування презумпції правомірності спірного правочину, має встановити не лише наявність підстав недійсності правочину, але й порушення прав позивача, визначити, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення та чи відповідає порушене право заявленим підставам позову.
Враховуючи викладене, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:
пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину;
встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Близький за змістом правовий висновок сформований, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься у п. 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20).
Позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18).
З урахуванням викладеного, суд звертає увагу, що при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.
Водночас, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20).
При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).
Поряд з цим, у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.
Під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково (п. 63.4 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 30.11.2021 у справі № 910/21182/15 (910/16832/19).
Суд констатує, що в позовній заяві позивачем взагалі не зазначені будь-які фактичні обставини, які б свідчили про порушення його прав та/або інтересів оспорюваним Договором, а також не заначено, які саме права та інтереси позивача можуть бути захищені внаслідок визнання Договору недійсним.
Позовна заява містить лише посилання на наявні, на думку позивача, невідповідності певних окремих положень Договору окремим нормам ЦК України, водночас, не містить будь-яких обґрунтувань наявності порушення спірним правочином прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також не містить посилання на докази, які б свідчили про реальність такого порушення, тобто позов за своїм змістом є безпідставним.
Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Позивачем не надані докази порушення оспорюваним Договором його прав та охоронюваних законом інтересів.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Відповідна правова позиція була викладена, зокрема, в п.22 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17.
Судом також приймається до уваги правова позиція Верховного Суду, відповідно до якої позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише у разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача (викладена, зокрема, в постанові постанови Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21).
Разом з тим, визначення ефективності способу захисту права здійснюється судом лише у випадку доведеності позивачем та встановлення судом факту порушення відповідного права відповідачем, тому суд не застосовує викладені вище висновки щодо неефективності обраного позивачем способу захисту (визнання правочину недійсним без пред`явлення вимог про застосування наслідків недійсності правочину) з огляду на викладені вище обставини.
Суд також звертає увагу, що відповідно до ч. ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Позовна заява не містить будь-яких обґрунтувань щодо наявності підстав для визнання недійсним Договору в повному обсязі, що також свідчить про необґрунтованість позову. 
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам, надано можливість сторонам обґрунтувати свої правові позиції щодо позову.
З урахуванням викладеним, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та підлягають відхиленню в повному обсязі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відхилення судом позову, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.
Керуючись статтями 86, 119, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд
ВИРІШИВ:
1. Відмовити відповідачу в задоволенні клопотання (вх. № 8258 від 15.06.2026) про визнання причини пропуску строку на подання відзиву поважною та його поновлення.
2. У позові відмовити повністю.
3. Копію рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, встановлені статтями 256 - 257 Господарського процесуального кодексу України.
Суддя І.І. Пушко