154/1342/26
1-кп/154/487/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 травня 2026 року Володимирський міський суд Волинської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання – ОСОБА_2 
з участю прокурора – ОСОБА_3 
обвинуваченої – ОСОБА_4 
захисника- ОСОБА_5 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Володимирі в режимі відеоконференції кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12026030510000119 від 05.03.2026 року по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Київа Київської області, громадянки України, з вищою освітою, заміжньої, не працюючої, зареєстрована та фактично проживаюча в АДРЕСА_1 , раніше не судимої, -

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч.4 ст. 358 та ч.1 ст.369 КК України,

ВСТАНОВИВ:
В червні 2025 року, точну дату в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем свого проживання в 
АДРЕСА_1 , маючи єдиний злочинний умисел, направлений на підроблення офіційного документу, що відповідно до ст.38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» дає право першочергового перетину державного кордону України, а саме пенсійного посвідчення, яке є офіційним документом відповідно до Постанови правління Пенсійного фонду України №26-1 від 03.11.2017 «Про порядок оформлення, виготовлення та видачі документів, що підтверджують призначення особі пенсії», усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, через соціальну мережу «Телеграм», звернулася до невстановленої досудовим розслідуванням особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, з якою заздалегідь домовилася про виготовлення за грошову винагороду в сумі 100 доларів США вказаного документу.
При цьому, ОСОБА_4 , розуміючи, що вказаний документ, а саме: пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 від 10.01.2024, видане на ім`я ОСОБА_4 , буде підроблене, реалізуючи свій злочинний намір, надіслала, через соціальну мережу «Телеграм», невстановленій досудовим розслідуванням особі, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, свої персональні дані, фотографію особи та за допомогою терміналу перерахувала грошові кошти на невстановлений досудовим розслідуванням рахунок для виготовлення вказаного документу, який дає право першочергового перетину державного кордону України.
У подальшому, невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, у невстановлені досудовим розслідуванням час, місці та спосіб, використовуючи реквізитні дані Пенсійного фонду України, умисно виготовила підроблений офіційний документ – пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 від 10.01.2024, видане на ім`я ОСОБА_4 вказавши в ньому завідомо недостовірні відомості про те, що ОСОБА_4 є інвалідом 1 групи, після чого передала вказаний документ ОСОБА_4 для його використання в подальшому під час перетину Державного кордону України.
Крім того, ОСОБА_4 , 04 березня 2026 року близько 16 години 45 хвилин, під час проходження прикордонного контролю, перебуваючи в пункті пропуску для міжнародного автомобільного сполучення «Устилуг» Волинської митниці Держмитслужби, що за адресою: вулиця Сергія Свища, 60, м.Устилуг Волинської області, усвідомлюючи значення та суспільно-небезпечний характер власних дій та керуючи ними, діючи умисно з метою першочергового перетину державного кордону України пред`явила працівникам Державної прикордонної служби України завідомо підроблений документ, а саме: пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 від 10.01.2024, видане на ім`я ОСОБА_4 де вказано завідомо недостовірні відомості про те, що вона є інвалідом 1 групи, чим використала завідомо підроблений документ.
Крім того, 04 березня 2026 року приблизно о 17 годині 35 хвилин, ОСОБА_4 перебувала у приміщенні адміністративної будівлі міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Устилуг» (Волинська область, Володимирський район, м. Устилуг, вул. Сергія Свища, 60), а саме — в кімнаті поглибленої перевірки документів та проведення заходів контролю ІІ лінії.
У вказаний час ОСОБА_4 , діючи умисно та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, маючи на меті безперешкодний перетин державного кордону України в умовах правового режиму воєнного стану, звернулася до заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » з морально-психологічного забезпечення відділу прикордонної служби «Пархоменкове» ОСОБА_6 , яка відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» та ст. 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», є службовою особою правоохоронного органу та під час виконання службових обов`язків здійснює правоохоронні і правозастосовні функції. Зокрема, згідно з посадовою інструкцією та п. 14 «Плану запровадження та забезпечення заходів здійснення правового режиму воєнного стану в Україні» (затв. розпорядженням КМУ №181-р від 24.02.2022), ОСОБА_6 зобов`язана вживати заходів щодо контролю за дотриманням обмежень на виїзд громадян, які перебувають на військовому обліку.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на схиляння службової особи до вчинення дій з використанням наданої їй влади та службового становища в інтересах особи, яка надає таку вигоду, ОСОБА_4 висловила пропозицію та в подальшому надала ОСОБА_6 неправомірну вигоду в сумі 200 (двісті) євро. Згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 04.03.2026, вказана сума становить 10 091 гривню 94 копійки.
Вказана неправомірна вигода надавалася за вчинення ОСОБА_6 дій з використанням службового становища в інтересах ОСОБА_4 , а саме — за невчинення службовою особою передбачених законом дій щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, повідомлення органів поліції про факт пред`явлення ОСОБА_4 підробленого документа — пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 10.01.2024 — та подальшого сприяння у безперешкодному перетині державного кордону України.
Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч.4 ст. 358 та ч.1 ст.369 КК України визнала повністю, фактичні обставини справи і зібрані по ній докази не заперечила, пояснила, що щиро кається у вчиненому і дала показання, що повністю узгоджуються з описовою частиною цього вироку.
По суті обвинувачення і заданих запитань ОСОБА_4 пояснила, що приблизно у червні 2025 року, вона перебуваючи за місцем свого проживання в 
АДРЕСА_1 , через соціальну мережу «Телеграм», придбала у невідомої їй особи, з якою заздалегідь домовилася про виготовлення за грошову винагороду в сумі 100 доларів США підробленого пенсійного посвідчення, для його використання в подальшому під час перетину Державного кордону України. Вказує, що 04 березня 2026 року близько 16 години 45 хвилин, під час проходження прикордонного контролю, перебуваючи в пункті пропуску для міжнародного автомобільного сполучення «Устилуг» Волинської митниці Держмитслужби, що за адресою: вулиця Сергія Свища, 60, м.Устилуг Волинської області, вона пред`явила працівникам Державної прикордонної служби України це підроблене пенсійне посвідчення серії НОМЕР_1 від 10.01.2024, видане на її ім`я, де були вказані завідомо недостовірні відомості про те, що вона є інвалідом 1 групи. В цей же день, приблизно о 17 годині 35 хвилин, коли вона перебувала у приміщенні адміністративної будівлі міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Устилуг», в кімнаті поглибленої перевірки документів, вона передала заступнику начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 200 євро за те, щоб вона не повідомляла органи поліції про факт виявлення в неї підробного пенсійного посвідчення та подальшого сприяння у безперешкодному перетині державного кордону України.
Враховуючи, що обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні даних кримінальних правопорушень визнала повністю, переконавшись у добровільності та істинності її позиції за згодою всіх учасників, у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та вважає можливим обмежити обсяг дослідження доказів допитом обвинуваченої та дослідженням матеріалів, що характеризують її особу.
При цьому суд з`ясував правильність розуміння обвинуваченою змісту цих обставин, з`ясував, чи не має сумнівів в добровільності її позиції, а також роз`яснив обвинуваченій, що вона буде позбавлена права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.
При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що винуватість обвинуваченої у вчиненні вищезазначених кримінальних правопорушень в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання її винуватою.
Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що своїми умисними протиправними діями, які виразились у підробленні офіційного документа, який видається установою, яка має право видавати та посвідчувати такі документи, і який надає права, з метою його використання, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, обвинувачена ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.358 КК України.
Крім того, суд вважає, що своїми умисними протиправними діями, які виразились у використанні завідомо підробленого документа, обвинувачена ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст.358 КК України.
Також, своїми умисними протиправними діями, які виразились у пропозиції та наданні службовій особі неправомірної вигоди за невчинення службовою особою в інтересах того хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданого йому службового становища, обвинувачена ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.369 КК України.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_4 суд враховує наступне.
Відповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі правопорушниці визначена на сам перед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
За приписами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 у справі Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчиненню нових злочинів обвинуваченим.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
При цьому, відповідно до ч. 2, 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженої, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженою, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Водночас, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Значна роль покарання у боротьбі зі злочинністю не повинна сприйматися як підстава для того, щоб зробити жорстокішим покарання. У багатьох випадках жорстокість покарання переконує винного в його несправедливості, робить самого засудженого більш жорстоким, породжує в його свідомості почуття образи, неповаги до суспільства, держави, її законів. Тому значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Воно має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Мета покарання - це те, чого прагне досягти держава, застосовуючи його щодо особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. Закон чітко визначає такі цілі покарання, як: кара як відплата засудженому за вчинене кримінальне правопорушення; виправлення засудженого; запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень самим засудженим; запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень з боку інших осіб.
При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому суд дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.
У справі «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було «свавільним». 
У справі «Ізмайлов проти росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»».
При обранні міри покарання, суд враховує суспільну небезпеку вчиненого, а саме, що вчинені обвинуваченою кримінальні правопорушення, передбачені ч.3 ст.358 та ч. 1 ст.369 КК України, відповідно до ст. 12 Кримінального кодексу України відносяться до нетяжких злочинів, вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.358 КК України, відповідно до ст. 12 Кримінального кодексу України відносяться до кримінального проступку. 
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої суд визнає щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину та здійснення нею 31.03.2026 благодійного внеску (донату) на ЗСУ. 
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченої судом не встановлено.
Суд враховує особу обвинуваченої ОСОБА_4 , а саме, що вона є особою молодого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, заміжня, має зареєстроване постійне місце проживання та сталі соціальні зв`язки, позитивну характеристику, отримала вищу освіту, на обліку у спеціалізованих медичних установах не перебуває, вину у вчинених кримінальних правопорушеннях визнавала на протязі всього розгляду справи, щиро каялась та засуджувала себе за вчинені діяння, не намагалась уникнути відповідальності, активно сприяла розкриттю злочину та мала належну процесуальну поведінку. 
Водночас, суд приходить до висновку, що встановлені судом ряд обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої, а також такі обставини, як вчинені кримінальні правопорушення суттєвих негативних наслідків не завдали, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, з урахуванням особи обвинуваченої, які зазначені судом вище та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а тому при призначенні основного покарання за ч.3 ст. 358 КК України є підстави для застосування ст. 69 КК України та призначення більш м`якого виду основного покарання, не визначеного в санкції статті Особливої частини КК України за це кримінальне правопорушення у виді штрафу.
Згідно із вимогами ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Застосування ст. 69 КК України можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.
Положення ст. 69 КК України підлягають виваженому застосуванню у тих випадках, коли для реалізації мети покарання установлені в певній санкції його вид і розмір є занадто суворими (несправедливими), а особа потребує поблажливого ставлення. З огляду на це суд має право скорегувати покарання відповідно до індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.
Отже, підставами призначення основного покарання із застосуванням ст. 69 КК України, визнано дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; дані, які певним чином характеризують особу винного.
В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 усвідомила суспільну небезпечність своїх дій, визнала свою вину та щиро розкаялися у вчинених кримінальних правопорушеннях .
Суд зазначає, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків, бажанні виправити наслідки вчиненого.
На переконання суду, факт щирого каяття обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень знайшов своє відображення, оскільки обвинувачена під час судового розгляду неодноразово висловлювала належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки, її осуд, висловлювала щирий жаль з приводу вчинення кримінальних правопорушень, готовність нести відповідальність за їх вчинення, усвідомила свій негативний вчинок і запевнила не повторювати протиправну поведінку в майбутньому, що свідчить про дійсне щире її каяття. Належним продовженням переконливої позитивної процесуальної поведінки обвинуваченої стали під час судового розгляду її бажання та згода щодо визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України. 
Отже суд, враховуючи наявність наведених вище декількох обставин, що пом`якшують покарання, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а саме: повне визнання вини, щире каяття, здійснення донату на ЗСУ, виходячи із фактичної тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, зокрема, характеру діяння, обстановки, способу, місця і часу їх вчинення, з урахуванням форми, виду, ступеня вини, мотивів і мети кримінальних правопорушень, обставин, що характеризують поведінку обвинуваченої до вчинення кримінальних правопорушень, обставин, що безпосередньо пов`язані із вчиненням кримінальних правопорушень, та характеризують поведінку останньої після їх вчинення, враховуючи особу винної, яка свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнала у повному обсязі та щиро розкаялась, надала визнавальні покази, доходить висновку, що вищенаведені обставини істотно знижують фактичну ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і ступінь небезпечності винної особи для суспільства, що у своїй сукупності утворює підставу для застосування ст. 69 КК України та призначити більш м`який вид основного покарання, не визначеного в санкції ч. 3 ст. 358 КК України за це кримінальне правопорушення у виді штрафу.
Вищенаведені обставини вказують на можливість виправлення і перевиховання обвинуваченої призначивши останній саме такий вид покарання.
На думку суду, призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України буде необхідним, достатнім і відповідати основній меті покарання - виправлення засудженої та запобіганню нею та іншими особами вчинення нових злочинів та відповідатиме принципам законності, справедливості, індивідуалізації покарання і вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.
Також суд прийшов до висновку про призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_4 за ч.4 ст.358 та ч. 1 ст. 369 КК України, у межах санкції цих статей, у виді штрафу.
Остаточне покарання обвинуваченій суд призначає за сукупністю злочинів, на підставі ст. 70 КК України.
На думку суду, така міра покарання відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, є необхідною й достатньою для їх виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Запобіжний захід щодо обвинуваченої у даному кримінальному провадженні не обирався.
Заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна обраний 09.03.2026 року слідчим суддею Володимирського міського суду Волинської області, слід скасувати.
Щодо процесуальних витрат, понесених за проведення судової технічної експертизи документів № СЕ-19/103-26/3256-ДД від 17.03.2026 року, суд вважає, що вказані у обвинувальному акті витрати повинні бути стягнуті відповідно до вимог ст.124 КПК України з обвинуваченої на користь держави.
Цивільний позов по справі - не заявлявся.
Долю речових доказів суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.
Керуючись ст. ст. 368, 370, 374 КПК України, суд –

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4  визнати винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358 КК України, ч.4 ст.358 КК України, ч.1 ст. 369 КК України та призначити їй покарання: 
- за ч. 3 ст. 358 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 2000 (двох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому еквіваленті становить 34000 (тридцять чотири тисячі) грн. 00 коп.
- за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому еквіваленті становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп.
за ч.1 ст. 369 КК України - у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому еквіваленті становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) грн. 00 коп. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити  ОСОБА_4  покарання у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому еквіваленті становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) грн. 00 коп. 
Заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна обрані 09.03.2026 року слідчим суддею Володимирського міського суду Волинської області - скасувати.
Стягнути з   ОСОБА_7  на користь держави, витрати на проведення судової технічної експертизи документів № СЕ-19/103-26/3256-ДД від 17.03.2026 року, в сумі 3 119 грн.90 коп.
Речові докази по справі: дві купюри по 100 Євро з серійними номерами ЕА1065935287 та ЕА5966454178 відповідно до ст.96-1, ст. 96-2 КК України застосувати спеціальну конфіскацію та передати на потреби ЗСУ; оптичні диски з відеозаписами з боді-камери заступника начальника відділу інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та DWD-R диск з відеозаписом з камер спостереження за 04.03.2026 — зберігати в матеріалах кримінального провадження; пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 — знищити.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Волинського апеляційного суду через Володимирський міський суд Волинської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Суддя: ОСОБА_8