ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.04.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/1448/25	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Кобецької С.М., секретаря судового засідання Поліводи С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Никотех-Юг" 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Інноваційно-інжинірингова компанія "Нова Технологія" 
про стягнення 1 147 727,41 грн, з них: 1 092 290,00 грн - основного боргу, 20 421,14 грн - 3% річних, 35 016,27 грн – інфляційних втрат 

за участю:
від позивача: Мотельчук Юлія Ігорівна

установив: Товариство з обмеженою відповідальністю "Никотех-Юг" (далі – позивач) звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Інноваційно-інжинірингова компанія "Нова Технологія" (далі – відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 1 147 727,41 грн, з них: 1 092 290,00 грн - основного боргу, 20 421,14 грн - 3% річних, 35 016,27 грн – інфляційних втрат.
Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договорів поставки №3 від 06.02.2025, №4 від 10.02.2025, №5 від 13.02.2025, №6 від 27.02.2025, №7 від 03.03.2025, №10 від 20.03.2025, №11 від 14.04.2025, №13 від 23.04.2025, №14 від 23.04.2025, №15 від 02.05.2025, №16 від 02.05.2025, №19 від 13.05.2025, №20 від 22.05.2025, №21 від 23.05.2025, №22 від 04.06.2025 в частині здійснення розрахунків за отриманий товар, внаслідок чого утворилась заборгованість на суму 1 092 290,00 грн. Позовні вимоги обгрунтовані нормами ст. 509, 525, 526, 530, 712 Цивільного кодексу України.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задоволити.
Відповідач повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчить долучена до матеріалів справи довідка Господарського суду Івано-Франківської області від 06.04.2026 про доставку електронного листа (ухвали суду від 01.04.2026) в його електронний кабінет. 
13.01.2026 відповідач через систему “Електронний суд” подав до суду відзив на позов за вх.№591/26 від 13.01.2026, в якому підтвердив факт існування між ним та позивачем договірних відносин, відповідно до яких було здійснено поставку товару. Однак, просить не брати до уваги Акт звірки взаєморозрахунків від 24.08.2025, мотивуючи помилковістю підписання його відповідачем без конкретизації суми заборгованості. Разом з тим, вказує на непідписання відповідачем Договорів №7 від 03.03.2025, №19 від 13.05.2025, №20 від 22.05.2025, №21 від 23.05.2025, №22 від 04.06.2025 та видаткової накладної №26 від 22.05.2025.
За наведеного та беручи до уваги: - приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду спору впродовж розумного строку; - норми частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника; - те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а його явка не визнавалась судом обов`язковою; - те, що у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті - спір вирішується у відсутності представника відповідача за наявними матеріалами у справі.
Розглянувши матеріали справи, вислухавши представника позивача, дослідивши та об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Фактичні обставини у справі вказують на те, що з лютого 2025 по червень 2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Никотех-Юг" (за договорами — постачальник/по справі — позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Інноваційно-інжинірингова компанія "Нова Технологія" (за договорами — покупець/по справі — відповідач) укладено договори поставки та договори про закупівлю: №3 від 06.02.2025, №4 від 10.02.2025, №5 від 13.02.2025, №6 від 27.02.2025, №7 від 03.03.2025, №10 від 20.03.2025, №11 від 14.04.2025, №13 від 23.04.2025, №14 від 23.04.2025, №15 від 02.05.2025, №16 від 02.05.2025, №19 від 13.05.2025, №20 від 22.05.2025, №21 від 23.05.2025, №22 від 04.06.2025 (далі — Договори) відповідно до умов яких (п.1 Договорів) постачальник зобов`язався передати у встановлений строк товар (визначений у вказаному пункті кожного Договору) у власність покупця, а останній зобов`язався прийняти товар та здійснити його оплату.
Пунктом 5 укладених Договорів сторонами погоджено, що оплата товару здійснюється після фактичного отримання товару в повному обсязі покупцем у термін 5-ти календарних днів від дати отримання позитивного результату вхідного контролю, але не пізніше 10-ти календарних днів від дати отримання товару.
На виконання умов Договорів позивач здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 1 092 290,00 грн без ПДВ, що підтверджується видатковими накладними №8 від 06.02.2025 на суму 9770,00 грн (підстава Договір №3 від 06.02.2025); №9 від 10.02.2025 на суму 27400,00 грн (підстава Договір №4 від 06.02.2025); - №10 від 13.02.2025 на суму 8100,00 грн (підстава Договір №5 від 13.02.2025); №11 від 27.02.2025 на суму 51760,00 грн (підстава Договір №6 від 27.02.2025); №12 від 03.03.2025 на суму 25200,00 грн (підстава Договір №7 від 03.03.2025); №15 від 20.03.2025 на суму 41100,00 грн (підстава Договір №10 від 20.03.2025); №16 від 14.04.2025 на суму 137400,00 грн (підстава Договір №11 від 14.04.2025), №19 від 23.04.2025 на суму 207260,00 грн (підстава Договір №14 від 23.04.2025); №20 від 23.04.2025 на суму 283700,00 грн (підстава Договір №13 від 23.04.2025); №21 від 02.05.2025 на суму 106000,00 грн. (підстава Договір №15 від 02.05.2025); №22 від 02.05.2025 на суму 99100,00 грн (підстава Договір №16 від 02.05.2025); №25 від 13.05.2025 на суму 20000,00 грн (підстава Договір №19 від 13.05.2025); - №26 від 22.05.2025 на суму 9500,00 грн (підстава Договір №20 від 22.05.2025); - №27 від 23.05.2025 на суму 48000,00 грн (підстава Договір №21 від 23.05.2025); - №28 від 04.06.2025 на суму 18000,00 грн (підстава Договір №22 від 04.06.2025).
Факт поставки позивачем товару на загальну суму 1 092 290,00 грн без ПДВ та його отримання відповідачем вбачається із Акту звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2025 по 24.08.2025 підписаний обома сторонами, а підписи скріплені печатками.
Претензійним листом №22/09-1 від 29.09.2025 позивач звернувся до відповідача з вимогою сплати наявної заборгованості у сумі 1 092 290,00 грн .
Листом вих. №25/10-20-03 від 20.10.2025 відповідач ,у відповідь на претензійний лист, факт несвоєчасної оплати поставленого товару визнав , суму забогованості не заперечив та запевнив сплату боргу до 01.01.2026.

Предметом спору є вимога про стягнення заборгованості за Договорами поставив сумі 1 147 727,41 грн, з них: 1 092 290,00 грн - основного боргу, 20 421,14 грн - 3% річних, 35 016,27 грн – інфляційних втрат.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Матеріали справи свідчать, що між сторонами склалися господарські відносини поставки на підставі укладених між сторонами Договорів.
Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України).
За правилами статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України).
Приписами пункту 1 частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що, якщо у зобов`язанні передбачено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частина 1статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За частиною 1 статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
В частині 1 статті 598 Цивільного кодексу України вказано, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Як зазначено судом вище, позивач свої зобов`язання за Договорами поставки виконав належним чином, про що свідчать долучені до матеріалів справи документальні докази в т. ч. видаткові накладні. Сума отриманого товару на підставі договорів поставки складає- 1 092 290,00 грн та визнається відповідачем шляхом підписання Акту звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2025 по 24.08.2025, відсутністю заперечення останнього у відповіді на претензію , як щодо факту поставки так і щодо суми заборгованості . Одночасно слід зазначити , що позивачем долучено до матеріалів справи і мирову угоду складену відповідачем та направлену позивачу про сплату суми позовних вимог за певним графіком , на що позивач не погодився.
За таких обставин суперечливість аргументів відповідача , який з одного боку визнає суму заборгованості , а з іншого стверджує на непідписання акту звірки розрахунків , деяких договорів та видаткової накладної свідчить про недобросовісне користування останнім своїми правами з метою уникнення оплати отриманого товару, затягнення процесу оплати.
Так само , визнання відповідачем без заперечень наявності боргу за отриманий товар, запевнення повного погашення заборгованості до 01.01.2026 та відсутності необхідності стягувати заборгованість в примусовому порядку, а з часом навпаки не визнання (у відзиві ) заявлених вимог свідчить про суперечливу поведінку відповідача.
Така суперечлива поведінка свідчить про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) шляхом відхилення доводів відповідача зазначених у відзиві.
Суд акцентує, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.
Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
В даному випадку суд звертається до категорії стандарту доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Таким чином, докази подані позивачем є більш вірогідними в підтвердження наявності боргу.
Слід зазначити , що акт звірки, підписаний уповноваженими особами (директором та/або головним бухгалтером) і завірений печаткою, може бути доказом прийняття товару, навіть якщо в основних первинних документах є недоліки , і навіть за відсутності підпису на видатковій накладній, акт звірки виконує функцію підтвердження отримання товару , є похідним від первинних документів і відображає кінцевий результат господарських відносин.
За стандартом вірогідності, ситуація, у якій підприємство визнає борг у письмовому акті, але при цьому справді не отримувало товар, є значно менш імовірною, ніж ситуація, коли товар був отриманий, але накладна залишилася неоформленою належним чином через технічні причини.
Подібного за змістом правового висновку притримується Верховний Суд України у своїй постанові від 10.09.2020 у справі №910/12416/19.
За наведеного, з огляду на існуючий стандарт оцінки доказів, зокрема балансу вірогідностей, суд прийшов до висновку, що твердження позивача про існування боргу в сумі 1 092 290,00 грн є більш переконливими ніж заперечення проти них.
За наведеного позовні вимоги про стягнення заборгованості в сумі 1 092 290,00 грн є обгрунтованими доведеними та такими, що підлягають задоволенню.
За приписами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
За прострочення виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано відповідачу 20 421,14 грн - 3% річних та 35 016,27 грн – інфляційних втрат.
Суд здійснивши перевірку нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат встановив обгрунтоване та законне їх нарахування .
Відповідно до ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з приписами п.12 ч. 3 ст.2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до ст.237 Господарського процесуального кодексу України суд, при ухваленні рішення, вирішує питання щодо розподілу судових витрат по справі.
Відповідно до ст.123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлена в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
При зверненні з позовом до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 17 215,91 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №593 від 16.12.2025), а правилами, зазначеними вище, сплаті підлягав судовий збір в розмірі 13 772,73 грн. 
Пунктом 1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених п.1 ч.1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.
Клопотань про повернення зайво сплаченої суми судового збору в розмірі 3443,18 грн на момент ухвалення судом рішення у справі позивачем не подано. А отже, відсутні правові підстави для його повернення.
За правилами, встановленими п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням приписів ст. 129 ГПК України та задоволення позову в повному обсязі, судовий збір в сумі 13 772,73 грн слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача.
Керуючись ст. 73, 74, 86, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, - 

в и р і ш и в :

позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Никотех-Юг" до Товариства з обмеженою відповідальністю “Інноваційно-інжинірингова компанія "Нова Технологія" про стягнення 1 147 727,41 грн, з них: 1 092 290,00 грн - основного боргу, 20 421,14 грн - 3% річних, 35 016,27 грн - інфляційних втрат — задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Інноваційно-інжинірингова компанія "Нова Технологія" (вул. Хриплинська, буд.11 літ “Щ” офіс 15, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область, 76002, код 44556690) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Никотех-Юг" (проспект Героїв України, буд.7-Б, м. Миколаїв, Миколаївський район, Миколаївська область, 54005, код 42721319) 1 147 727,41 грн, з них: 1 092 290,00 грн - основного боргу, 20 421,14 грн - 3% річних, 35 016,27 грн – інфляційних втрат та 13 772,73 грн - судового збору.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повне рішення складено 12.05.2026.

Суддя С. М. Кобецька