ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 909/1086/25	
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді Кравчук Н.М.
суддів Матущак О.І.
Скрипчук О.С.
секретар судового засідання Копець Х.А.

розглянувши апеляційну скаргу Спільного українсько-канадського підприємства "Коломийська нафтогазова компанія "Дельта" від 24.02.2026 (вх. №ЗАГС 01-05/531/26 від 24.02.2026)
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 11.02.2026 (повний текст рішення складено та підписано 13.02.2026, суддя С.М. Кобецька)
у справі № 909/1086/25
за позовом  Акціонерного товариства "Укртрансгаз" (надалі - АТ "Укртрансгаз"), м. Київ
до відповідача: Спільного українсько-канадського підприємства "Коломийська нафтогазова компанія "Дельта" (надалі - СУКП "Коломийська нафтогазова компанія "Дельта"), м.Коломия, Івано-Франківська область
про  стягнення оплати послуг з розподілу потужності в розмірі 98 152,71 грн

за участі представників:
від позивача в режимі відеоконференції: Онищук М.Б.;
від відповідача в режимі відеоконференції: Павлюк О.Ю.;
ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом АТ «Укртрансгаз» до Спільного українсько-канадського підприємства «Коломийська нафтова компанія «Дельта» про стягнення оплати послуг з розподілу потужності в розмірі 98 152,71 грн.
Позовні вимоги обгрунтовано неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати послуг з розподілу потужності за квітень 2017 року, наданих на підставі договору транспортування природного газу №1512000694 від 17.12.2015 на суму 98152,71 грн. Позивач зазначає, що відповідач, фактично передавши газ до системи у квітні 2017 року, автоматично скористався послугою доступу до потужності, яка є платною та регулюється постановою НКРЕКП №348 від 28.03.2017.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 11.02.2026 у справі № 909/1086/25 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Спільного українсько-канадського підприємства «Коломийська нафтогазова компанія «Дельта» на користь Акціонерного товариства «Укртрансгаз» 88450,56 грн та 2182,95 грн судового збору. В решті позову - відмовлено. 
При ухваленні рішення судом встановлено, що між сторонами існували договірні зобов`язання з транспортування природного газу, які регулюються як нормами цивільного законодавства, так і спеціальними положеннями Кодексу газотранспортної системи та типового договору, при цьому фактичне надання позивачем послуг доступу до потужності підтверджується сукупністю доказів (зокрема актами, звітами та обсягами переданого газу), а відповідач, користуючись цією потужністю, набув обов`язок їх оплатити незалежно від неукладення окремого додатку до договору чи відсутності окремого акта наданих послуг. Суд дійшов висновку, що вирішальним у даному випадку є реальний рух активів і фактичне споживання послуги. Суд також встановив, що на момент виникнення спірних правовідносин діяв відповідний тариф, який підлягає застосуванню, а отже, розрахована позивачем заборгованість за надані послуги з розподілу потужності в період з 01.04.2017 по 27.04.2017 визнано правомірною та обґрунтованою в сумі 88 450,56 грн. В решті позову за період з 28.04.2017 по 30.04.2017 в сумі 9702,15 грн відмовлено з огляду на те, що постанова НКРЕКП №348 від 28.03.2017 втратила чинність 27.04.2017, а відтак, нарахування за даний період визнано безпідставним. 
Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, СУКП «Коломийська нафтова компанія «Дельта» звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи, просить його скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що позивачем визначено неналежного відповідача в даній справі, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. На думку скаржника, ваідповідач у спірних правовідносинах фактично виступив виробником речі (природного газу), здійснивши його видобуток на замовлення оптових покупів (ТОВ «Промспецгаз», ТОВ «Євроенергогаз» та ТОВ «Теплобуд») і вважає, що саме вони, як власники природного газу та особи, що реалізують право розпорядження ним шляхом його закачування в газотранспортну систему позивача, мали б здійснити замовлення потужності та провести розрахунки з оператором газотранспортної системи за послуги з транспортування та користування потужністю. Також зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував обставин щодо відсутності підписаного сторонами звіту про використання договірної потужності та відповідного рахунку-фактури, передбачених п.8.4. договору, а також не дослідив питання відсутності вихідних даних для розрахунку обсягу послуг, нібито використаних на умовах додаткової плати. Щодо укладення додатку №1 до договору, то скаржник вказує, що суд першої інстанції безпідставно поклав на відповідача відповідальність за неукладення додатку №1 до договору, тоді як ініціювання його укладення належить до сфери обов`язків позивача. Вважає, що відсутність підписаного сторонами додатку №1 свідчить про неузгодження істотної умови договору – обсягу замовленої потужності та його неукладеність, що виключає виникнення зобов`язань з оплати таких послуг у відповідача. Окрім того, скаржник вважає, що суд першої інстанції помилково ототожнив факт здійснення відповідачем господарської діяльності з видобутку природного газу з фактом замовлення послуги розподілу потужностей у позивача, хоча такі обставини не перебувають у прямій юридичній залежності одна від одної, а факт замовлення послуги у квітні 2017 року належними доказами не підтверджений. 
Позивач – АТ «Укртрансгаз» у відзиві на апеляційну скаргу від 26.03.2026 заперечує проти доводів скаржника, вказуючи на те, що здійснення відповідачем господарської діяльності з видобутку природного газу знаходиться у прямій залежності від того, що до газотранспортної системи позивача мають надходити обсяги природного газу. Відповідно для цього відповідач повинен мати безпосередній доступ до газотранспортної системи, який забезпечується у місцях фізичного з`єднання з нею, тоді як право користування газотранспортною системою, зокрема, її потужністю на точках входу, право використання кожного виду потужності виникає на підставі договору. Виходячи з того, що відповідачу як газовидобувному підприємству, у квітні 2017 року забезпечено доступ до потужності газотранспортної системи на підставі укладеного договору транспортування природного газу №1512000694 від 17.12.2015, відповідно і розподілено потужність точки входу до газотранспортної системи з метою задоволення потреб відповідача попри відсутність замовлення гарантованої потужності шляхом прийняття від відповідача поданого ним на точку входу природного газу у загальному обсязі 275,586 тис. метрів. Щодо не укладення додатку №1, то зазначає, що право вимоги здійснити оплату послуг за обставинами справи у даному випадку підтверджується не додатком №1, а іншими доказами, що безумовно свідчать про факт подання газовидобувним підприємством, яким є відповідач, обсягів природного газу на точку входу до газотранспортної системи та їх передачу за підписаними сторонами актами. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги СУКП «Коломийська нафтова компанія «Дельта», а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 11.02.2026 - залишити без змін. 
10.04.2026 від представника відповідача (скаржника) надійшло клопотання про залишення заяви від 10.04.2026 без розгляду, а саме просив залишити без розгляду відзив позивача від 26.03.2026 з підстав його подання з пропуском строків, встановлених судом. Дане клопотання розглянуто в судовому засіданні 14.04.2026, що відображено в протоколі судового засідання (а.с.89-92) і, врахувавши усне клопотання позивача про поновлення строку на подання відзиву, долучено відзив на апеляційну скаргу і враховано доводи такого при розгляді справи. 
10.04.2026 через систему «Електронний суд» від представника відповідача (скаржника) надійшли додаткові пояснення від 10.04.2026, які по суті перекликаються з доводами апеляційної скарги. 
В судове засідання 21.05.2026 в режимі відеоконференції з`явились представники сторін. 
В судових дебатах представник відповідача (скаржника) просив рішення суду першої інстанції скасувати та у задоволенні позову відмовити повністю. Представник позивача проси рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 11.02.2026 у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
17.12.2015 Акціонерне товариство «Укртрансгаз» (оператор) та Спільне українсько-канадське підприємство "Коломийська нафтогазова компанія "Дельта" (замовник) було укладено договір транспортування природного газу №1512000694 (т-1, а.с.8-13), згідно з п.2.1. якого оператор надає замовнику послуги транспортування природного газу на умовах, визначених ц цьому договорі, а замовник сплачує оператору встановлену в цьому договорі вартість послуг. 
Згідно з п.2.3. договору послуги, які можуть бут надані замовнику за цим договором: - послуга замовленої потужності в точках входу та виходу до/з газотранспортної системи (розподіл потужності); - послуги фізичного транспортування природного газу газотранспортною системою на підставі підтверджених номінацій (транспортування); послуги балансування обсягів природного газу , які подаються до газотранспортної системи і відбираються з неї (балансування). 
Обсяг послуг, що надаються за цим договором, визначається підписанням додатка 1 до цього договору (розподіл потужності) та/або додатка 2 (транспортування) (п. 2.4 договору).
Згідно з п.2.5 договору приймання-передача газу, документальне оформлення та подання звітності оператору здійснюється відповідно до вимог Кодексу.
Відповідно до п. 2.7 договору оператор має виконувати вимоги, визначені в Кодексі, приймати газ в точках входу та/або передавати газ у точках виходу в обсягах, встановлених цим договором, протягом погоджених термінів.
Додатки 1, 2, 3 є невід`ємними частинами договору. При цьому додаток 3 укладається у випадку, коли замовником послуг є оператор газорозподільної системи, прямий споживач, газодобувне підприємство або виробник біогазу (пункт 2.8. договору).
Згідно з п. 6.1 договору оператор забезпечує наявність відповідних потужностей в точках входу до газотранспортної системи або в точках виходу з газотранспортної системи згідно з додатком 1 до цього договору (розподіл потужності).
Додаток №1 до Договору укладається у випадку надання права використання гарантованої та/або переривчастої потужності, проте замовник не здійснив замовлення договірної потужності та додаток 1 є неукладеним.
Відповідно до пункту 8.3. договору плата вартості договірної потужності замовником здійснюється на підставі рахунка-фактури шляхом перерахування грошових коштів в сумі вартості замовленої потужності на період газового місяця на рахунок оператора на умовах 100% попередньої оплати за п`ять робочих днів до початку газового місяця, у якому буде забезпечуватись доступ до потужностей. Замовник сплачує Оператору вартість замовленої потужності, як зазначено в цьому розділі, незалежно від того, була чи не була повністю використана замовлена потужність.
Згідно з п. 7.1. договору вартість послуг розподілу потужності розраховується за тарифами, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП).
У пункті п. 17.1 договору (в редакції додаткової угоди від 30.12.2016) зазначено, що цей договір набирає чинності з дня його укладання на строк до 31 грудня 2017 року. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії цього договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.
Як вказує позивач, постановою НКРЕКП від 28.03.2017 №348 «Про встановлення тарифів на послуги транспортування природного газу для споживачів України для точок входу та точок виходу» для ПАТ «Укртрансгаз» для газовидобувних підприємств, які подають природний газ на точку входу до газотранспортної системи, встановлено відповідний тариф для точок входу 296,80 грн за 1000 куб.м на добу без ПДВ.
У квітні 2017 року позивачем прийнято від відповідача природній газ в обсязі 275,586 тис.куб.м, що підтверджується Звітом про власний видобуток, транспортування та передачу природного газу Спільного українсько-канадського підприємства "Коломийська нафтогазова компанія "Дельта" №1 від 05.05.2017 (т-1, а.с.17), звіт про транспортування газу по газотранспортній системі ПАТ "Укртрансгаз" станом на 15.05.2017 (т-1, а.с.18), зведений акт приймання-передачі природного газу за квітень місяць 2017 року від 01.05.2017 (т-1, а.с.16), акт приймання-передачі природного газу за квітень місяць 2017 року від 01.05.2017 (т-1, а.с.16 зворот), підписаний повноважними представниками сторін.
Відповідач оплату наданих послуг розподілу потужності у квітні 2017 року не здійснив, що відповідно стало підставою для звернення з позовом до суду про стягнення з Спільного українсько-канадського підприємства "Коломийська нафтогазова компанія "Дельта" 98 152,71 грн заборгованості за надану послугу з розподілу потужності. 
При ухвалені постанови колегія суддів керувалася таким.
Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу , сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. 
За змістом ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов`язків. 
Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Як зазначалося вище, між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі договору №1512000694 транспортування природного газу від 17.12.2015 (т-1, а.с.8-13), з врахуванням додаткової угоди до даного договору від 30.12.2016 (т-1, а.с.14-15). 
Відносини, які виникли між сторонами, врегульовані приписами Цивільного кодексу України, Закону України “Про ринок природного газу”, Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2493.
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Отже, двосторонній характер договору про надання послуг зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору одна сторона бере на себе обов`язок надати послугу належної якості і водночас набуває права вимагати її оплати, а друга сторона зі свого боку набуває права вимагати від виконавця надання послуги та зобов`язана здійснити оплату. Аналогічну за змістом правову позицію викладено, зокрема, в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19.
Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. 
Як встановлено з обставин справи, у квітня 2017 року Спільне українсько-канадське підприємство «Коломийська нафтова компанія «Дельта» було суб`єктом господарювання, що здійснювало діяльність з видобутку (виробництва) природного газу.
Згідно з п. 1 глави 1 розділу VIII Кодексу ГТС одержання доступу до потужності, надання послуг із транспортування, у тому числі послуг балансування системи, є складовими послуги транспортування природного газу та здійснюються виключно на підставі договору транспортування.
Відповідно до пункту 9 глави 1 розділу VIII Кодексу ГТС замовник послуг транспортування на підставі договору транспортування може замовити в оператора газотранспортної системи послуги, що є складовими послуги транспортування, зокрема, доступ до потужності в точці входу або виходу з газотранспортної системи. Замовлені величини розподілу потужності визначаються додатком до договору транспортування природного газу.
Потужність фізичної точки входу до газотранспортної системи, до якої підключена система газовидобувного підприємства, надається виключно газовидобувному підприємству на період не менше одного року. Розмір потужності, що надається газовидобувному підприємству, визначається в договорі на транспортування природного газу (пункт 4 глави 1 розділу IX Кодексу ГТС). Договором транспортування природного газу є договір, укладений між оператором газотранспортної системи та замовником послуг транспортування природного газу на основі типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором, згідно з яким оператор газотранспортної системи надає замовнику одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу на період та умовах, визначених у такому договорі, а замовник послуг транспортування оплачує оператору газотранспортної системи вартість отриманих послуг (послуги) (п.5 глави 1 розділу І Кодексу ГТС).
Правове регулювання відносин транспортування природного газу має змішаний характер та поєднує договірні засади з імперативними вимогами спеціального законодавства, зокрема Закону України “Про ринок природного газу” та Кодексу газотранспортної системи, які визначають не лише порядок оформлення відносин між оператором і замовником, але й умови фактичного доступу до інфраструктури газотранспортної системи.
У цьому контексті значення для правозастосування мають як умови укладеного між сторонами договору, так і фактична поведінка сторін під час його виконання, яка повинна оцінюватися з урахуванням реального економічного змісту господарських операцій, а не виключно їх формального документального оформлення.
Відповідач, уклавши договір транспортування природного газу №1512000694 від 17.12.2015, набув статусу замовника послуг транспортування та на підставі договору одержав доступ до потужності ГТС для постачання природного газу власного виробництва. Отримана відповідачем послуга ,в силу умов договору, є платною. 
Обставинами справи встановлено, що відповідачу, як газовидобувному підприємству, у квітні 2017 року забезпечено доступ до потужності газотранспортної системи та позивачем розподілено потужність точки входу до газотранспортної системи шляхом прийняття від відповідача поданого ним на точку входу природного газу у загальному обсязі 275,586 тис.куб.м, що підтверджується інформацією зі звіту про власний видобуток, транспортування та передачу природного газу СП «Дельта» №1 від 05.05.2017 за квітень 2017 року та актом приймання-передачі природного газу від 01.05.2017 за квітень 2017 року, укладеним між відповідачем та УМГ "Прикарпаттрансгаз".
З врахуванням наведеного, підтвердженим є факт передачі на точці входу до газотранспортної системи природного газу в обсязі 275,586 тис.куб.м, що відображено, зокрема, у Звіті про власний видобуток, транспортування та передачу природного газу №1 від 05.05.2017 та в акті приймання-передачі природного газу за квітень 2017 року від 01.05.2017 СУКП «Коломийська нафтогазова компанія «Дельта». Отже, наведене свідчить про те, що відповідач скористався забезпеченим йому доступом до потужності точки входу.
Відтак, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що доведеним є факт надання позивачем відповідачу послуг з розподілу потужності в квітня 2017 року в обсязі 275,586 тис. куб. м. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що навіть якщо між сторонами не було укладено додатку №1 про розподіл потужності до договору транспортування природного газу №151200830 від 17.12.2015 чи додаткової угоди до нього, однак, це не свідчить про те, що така послуга надавалась безкоштовно. 
Як зазначалося вище, скаржник покликається на відсутність підписаного додатку №1 до договору, а отже вважає, що таке виключає виникнення зобов`язання з оплати послуг розподілу потужності. 
Однак, таке твердження колегія суддів оцінює критично, оскільки такий підхід ґрунтується виключно на формальному тлумаченні договірної конструкції та не враховує фактичного способу виконання сторонами своїх зобов`язань, а також не бере до уваги, що додаток № 1 визначає істотні умови послуги (зокрема обсяг, період, точки входу/виходу та тариф), тоді як вартість послуги у спірний період визначалася на підставі регульованого тарифу, встановленого постановою НКРЕКП від 28.03.2017 № 348.
Відсутність оформлення окремого додатку, яким визначається договірна потужність, в даному випадку не заперечує самого факту використання відповідачем потужності оператора газотранспортної системи, оскільки реалізація доступу до точки входу була забезпечена шляхом фактичного прийняття оператором обсягів природного газу, поданих відповідачем.
При цьому, колегія суддів враховує, що у сфері транспортування природного газу договірне регулювання не може розглядатися ізольовано від регуляторного середовища, в якому функціонує газотранспортна система, оскільки Кодекс газотранспортної системи встановлює обов`язкові для учасників ринку правила доступу, балансування та фінансового забезпечення, спрямовані на гарантування безперервності та платності послуг оператора.
З огляду на наведене, правове значення для вирішення спору має не лише наявність або відсутність окремого договірного оформлення обсягу потужності, а встановлення факту фактичного користування відповідною інфраструктурною послугою, яке у системному зв`язку з тарифним регулюванням та обов`язковістю оплати виключає можливість безоплатного отримання такого ресурсу.
Відповідно до Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, а господарська операція визначається як дія або подія, що призводить до змін у структурі активів, зобов`язань чи власного капіталу підприємства.
Водночас зазначений закон регулює порядок ведення бухгалтерського обліку і не встановлює виключного переліку доказів, якими підтверджується факт здійснення господарської операції, у зв`язку з чим такі обставини можуть доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду (постанова від 29.01.2020 у справі № 916/922/19), визначальним є реальний рух активів, а не лише формальне оформлення первинних документів, при цьому їх відсутність або дефектність не виключає доведення факту господарської операції іншими доказами.
У даній справі факт надання послуги та руху природного газу підтверджується вищезазначеними доказами, які підтверджують фактичне використання газотранспортної системи та наявність господарської операції, що зумовлює виникнення відповідних фінансових зобов`язань сторін.
У цьому контексті доводи апелянта про відсутність належного підтвердження факту надання послуги з огляду лише на відсутність окремих договірних документів та формалізованих первинних документів є необґрунтованими та спростовуються встановленими у справі обставинами.
При цьому, пунктом 7.1 договору визначено, що вартість послуг розподілу потужності розраховується за тарифами, які встановлюються НКРЕКП.
01.04.2017 набрала чинності постанова НКРЕКП №348 від 28.03.2017, якою встановлено Публічному акціонерному товариству "Укртрансгаз" тарифи на послуги транспортування природного газу для споживачів України для точок входу до газотранспортної системи та точок виходу з газотранспортної системи згідно з додатком (пункт 1).
Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про доцільність застосування до визначення вартості послуг з розподілу потужності за період квітень місяць 2017 року положень постанови НКРЕКП №348 від 28.03.2017, оскільки саме зазначений нормативно-правовий акт регулює питання розподілу потужності у разі відсутності відповідного додатку чи додаткового договору про розподіл потужності між сторонами. 
Суд першої інстанції правомірно зазначив, що постанова НКРЕКП №348 від 28.03.2017 втратила чинність 27.04.2017.
Відтак, з врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає правомірним нарахування послуг з розподілу потужності з 01.04.2017 по 27.04.2017 в сумі 88 450,56 грн, з посиланням на те, що згідно комерційного звіту Спільного українсько-канадського підприємства «Коломийська нафтогазова компанія «Дельта» за квітень 2017 року від 02.05.2017 - за період з 01.04.2017 по 27.04.2017 відповідачем отримано послуги з розподілу потужності в обсязі 248,345 тис. куб. м, що дорівнює 88 450,56 грн з ПДВ (248,345 х 296,80 + 20% (248,345 х 296,80х20%/100)). 
Щодо твердження скаржника про те, що позивачем визначено неналежного відповідача в даній справі, а такими у спірних правовідносинах фактично виступають виробники речі (природного газу), здійснивши його видобуток на замовлення оптових покупів (ТОВ «Промспецгаз», ТОВ «Євроенергогаз» та ТОВ «Теплобуд») і вони мають бути відповідачами, судова колегія зазначає таке. 
Між позивачем і відповідачем існують договірні правовідносини, відповідно до яких позивач був у спірний період оператором газотранспортної системи, а відповідач газовидобувним підприємством – замовником послуг транспортування, який у квітні 2017 року здійснив подачу природного газу на точці входу у газотранспортну систему, що свідчить про отримання ним послуги з розподілу потужності, яка охоплюється предметом договору №1512000694 та у квітні 2017 року була платною. 
Відтак, розрахована сума заборгованості за період з 01.04.2017 по 27.04.2017 в сумі 88450,56 грн відповідає регульованим умовам ціноутворення та є наслідком фактичного використання відповідачем відповідної послуги, у зв`язку з чим правомірно задоволена до стягнення як належним чином обґрунтована грошова вимога. В частині наданих послуг у період з 28.04.2017 по 30.04.2017 на суму 9702,15 правомірно відмовлено за необґрунтованістю і в даній частині рішення не оскаржено позивачем. 
Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в суді першої інстанції відповідач покликався на пропуск строку позовної давності, однак, суд першої інстанції дійшов висновку, що такий не сплив, відтак, клопотання відповідача щодо застосування строку позовної давності визнано таким, що не підлягає задоволенню. Заперечень щодо наведеного в апеляційній скарзі скаржником не викладено. 
Отже, за наслідками апеляційного перегляду оскаржуваного рішення колегія суддів приходить до висновку, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги, ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2026 року у справі №909/1086/25, а зводяться до переоцінки доказів у даній справі. 
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч.1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд 
ухвалив:
1. Апеляційну скаргу Спільного українсько-канадського підприємства "Коломийська нафтогазова компанія "Дельта" від 24.02.2026 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 11.02.2026 у справі № 909/1086/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. ст. 287-288 ГПК України. 
5. Справу повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук 

Судді О.І. Матущак

О.С. Скрипчук