ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 205/7428/21
провадження № 61-6159св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - голова правління Гаражного кооперативу «Комунар» Гніздилов Микола Олексійович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року у складі судді Терещенко Т. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 рокуу складі колегії суддів: Красвітіної Т. П., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
30 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позов мотивований тим, що 23 грудня 1995 року між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб, який 09 грудня 2021 року розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. У період шлюбу ними було набуте майно, а саме: земельна ділянка площею 0,1005 га, власником якої є ОСОБА_2 , та житловий будинок на АДРЕСА_1 , загальною площею 204,1 кв. м. Будівництво будинку вони розпочали у 2007 році та відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації житловий будинок вважається закінченим будівництвом, об`єкт готовий до експлуатації, але відповідач не вживає заходів щодо реєстрації права власності на вказаний будинок і не оформлює право власності на нього починаючи з вересня 2015 року. Шлюбного договору між ними укладено не було, будь-яких договорів щодо поділу вказаного майна або зміну часток у ньому не укладалось. Отже, зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, яке слід поділити в рівних частках між сторонами. 
Також ними було набуто гараж, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 36,9 кв. м, який був придбаний ними 03 вересня 2007 року, що підтверджується розпискою колишнього власника ОСОБА_3 про отримання грошових коштів в рахунок продажу гаража та рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у місті ради від 27 вересня 2007 року №1191, на підставі якого ОСОБА_2 є членом гаражного кооперативу. Право власності на гараж не зареєстроване, проте, з урахуванням повного внесення подружжям паю та сплати членських внесків, він є спільною сумісною власністю подружжя. 
У 2008 році був придбаний транспортний засіб «Mitsubishi Pajero», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , який зареєстрований за ОСОБА_2 . Однак, йому стало відомо, що 14 травня 2021 року вказаний транспортний засіб продано відповідачем на підставі договору, укладеного в ТСЦ МВС №1242 за 404 985,00 грн, без його згоди. З огляду на це відповідач має сплати йому грошову компенсацію за продаж автомобіля з урахуванням індексу інфляції.
Крім того, під час шлюбу були зароблені і заощаджені грошові кошти в сумі 5 462,89 дол. США, які знаходились на картковому рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк», відкритому на ім`я відповідача. За інформацією, яку отримано від ПАТ «КБ «ПриватБанк», відповідач знімала грошові кошти з рахунку та використала їх на власний розсуд без його відома, а тому він вважає за необхідне стягнути з відповідача грошову компенсацію на його користь в розмірі 1/2 частки грошових коштів в сумі 2 731,45 дол. США. 
З урахуванням уточнених (збільшених) 16 лютого 2023 року позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд:
виділити йому у власність 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1005 га, що знаходиться на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1210100000:08:329:0004, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), ведення особистого підсобного господарства; 
визнати за ним право власності на 1/2 частини житлового будинку загальною площею 204,1 кв. м, який розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який не зареєстроване; 
виділити йому гараж № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Комунар», який розташований на АДРЕСА_2 ; 
виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1005 га, що знаходиться на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1210100000:08:329:0004, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), ведення особистого підсобного господарства; 
визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 204,1 кв. м, який розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який не зареєстроване; 
стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію за проданий автомобіль «Mitsubishi Pajero», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , в розмірі 1/2 частки ціни продажу такого автомобіля з врахуванням індексу інфляції в сумі 262 930,34 грн; 
стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки грошових коштів у розмірі 2 731,45 дол. США; 
стягнути з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку вартості гаража № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Комунар», що розташований у м. Дніпрі, пров. Червонокалиновий, 49-А, в розмірі 75 002,50 грн.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року, позов задоволено частково.
Визнано в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1005 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1210100000:08:329:0004.
Визнано в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вказаної земельної ділянки.
Визнано в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 204,1 кв. м, який розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який не зареєстровано.
Визнано в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частину вартості спільного рухомого майна подружжя - автомобіля «Mitsubishi Pajero», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , в розмірі 202 492,50 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 861,85 грн.
Зобов`язано ГУ Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повернути ОСОБА_1 з державного бюджету суму судового збору у розмірі 2 313,75 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з аналізу наданих суду доказів у їх сукупності і беручи до уваги визнання стороною відповідача частину позовних вимог, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка, яка була придбана та зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 04 березня 2006 року, а також житлового будинку, що знаходиться на зазначеній земельній ділянці, який прийнято до експлуатації, але право власності на який не зареєстровано, є спільною сумісною власністю сторін у справі як майно подружжя, яке придбане під час шлюбу, а тому підлягає поділу з урахуванням засад рівності часток подружжя на набуте за час шлюбу майно відповідно до вимог статей 69, 70 СК України.
Позивач, ініціюючи питання про виділення йому спірного гаража у гаражному кооперативі, не надав жодного правовстановлюючого документу на гараж та не підтвердив факт реєстрації на нього права власності за ОСОБА_2 чи повного внесення подружжям паю і сплати членських внесків, про що також посилається позивач. За вказаних обставин вбачається, що подружжя не набуло права власності на спірний гараж, а тому зазначений об`єкт нерухомості не може бути предметом поділу як спільне майно подружжя, а позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Судом встановлено, що автомобіль «Mitsubishi Pajero», 2007 року випуску, 14 травня 2021 року продано ОСОБА_2 на підставі договору №1242/2021/2580278, укладеному у ТСЦ МВС №1242 за ціною 404 985,00 грн, а тому відповідно до вказаних відомостей враховується саме ця вартість транспортного засобу при поділі майна подружжя. Водночас дія статті 625 ЦК не поширюється на трудові та сімейні правовідносини. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що відповідачем були порушені строки виконання грошових зобов`язань перед позивачем, що мають наслідком сплату на користь позивача інфляційних втрат.
Посилання сторони відповідача на необхідність зменшення суми компенсації на суму вартості 1/2 частини спірного гаража та 1/2 від витрат на оплату комунальних послуг суд також не бере до уваги, оскільки в частині виділення позивачу гаража судом прийнято рішення про відмову у задоволенні такої вимоги, а питання оплати комунальних послуг позивачем не є предметом судового розгляду, відповідачем не було заявлено зустрічної позовної заяви в цій справі, а сплата або несплата позивачем комунальних послуг не може слугувати підставою для зменшення суми грошової компенсації за відчужене відповідачем спільне сумісне рухоме майно подружжя. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Позивач в обґрунтування зароблених та заощаджених подружжям коштів в сумі 5 462,89 дол. США не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження заявленої ним суми та її розрахунку. На вимогу суду АТ КБ «Приватбанк» було надано відповідь №20.1.0.0.0/7-211006/9406 від 08 жовтня 2021 року, зі змісту якої встановлено, що ОСОБА_2 з 2018 року по 2021 рік не мала та не має відкритих/закритих рахунків по ФОП. Крім того, з наданої АТ КБ «Приватбанк» разом з відповіддю виписки по рахункам за період з 01 січня 2018 року по 07 жовтня 2021 вбачається, що на ім`я ОСОБА_2 було відкрито не один рахунок у АТ КБ «Приватбанк» і зі змісту операцій вбачається, що по всім картковим рахункам платежі здійснювались регулярно, що було підставою постійної зміни балансу на рахунках.
Також посилання позивача на липень 2020 року як дату припинення шлюбних відносин жодним чином не підтверджується, і спростовується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2021 року у справі №205/1574/21, яким було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу між сторонами. Отже, судом не встановлено, що шлюбні відносини сторін припинились саме в липні 2020 року, і за таких обставин у суду відсутня можливість встановити наявність та дійсний розмір грошових коштів на банківських рахунках, оформлених на ім`я відповідача в АТ КБ «Приватбанк» станом на фактичний час припинення спільного проживання сторін та ведення ними спільного господарства, які можуть обґрунтовано вважатись спільним майном подружжя та відповідати заявленому позивачем розміру.
Позивач, надаючи пояснення в якості свідка за його згодою, стверджував, що вказані кошти отримувались відповідачем за здійснену нею підприємницьку діяльність, яку вона не реєструвала, але здійснювала. Також відповідач, надаючи пояснення як свідок за її згодою, зазначила суду про надходження грошових коштів від її знайомого як дарунку, а на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно надала копію листа громадянина Республіки Корея ОСОБА_4 від 28 грудня 2021 року разом з офіційним нотаріальним засвідченим перекладом, який підписаний ним особисто та посвідчений особистою (іменною) печаткою громадянина Республіки Корея, яким він підтвердив, що ним надіслані у подарунок кошти ОСОБА_2 в період з 07 серпня 2018 року по 28 грудня 2021 року через банківські перекази Swift Transfers. Разом з тим, суду не надано будь-яких належних та достатніх доказів зі сторони позивача щодо отримання відповідачем зазначених у позовній заяві грошових коштів саме від її підприємницької діяльності, і взагалі не підтверджено джерело їх надходження та сам факт їх набуття за спільну працю подружжя.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, переглянувши справу за апеляційною скаргою позивача лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виділення ОСОБА_1 гаража № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Комунар», стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача інфляційних втрат в сумі 60 437,84 грн, 1/2 частки грошових коштів у валюті в сумі 2731,45 доларів США, а також стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за 1/2 частку вартості гаража № НОМЕР_1 у розмірі 75 002,50 грн. В частині задоволення позовних вимог суд апеляційної інстанції справу не переглядав. 
Зазначив, що надана суду копію розписки від 03 вересня 2007 року про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів в рахунок продажу гаража № НОМЕР_1 в Гаражному кооперативі «Комунар» не може бути доказом купівлі-продажу гаража, адже договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Також позивачем не надано докази викупу спірного гаража, оплати пайових внесків до гаражного кооперативу тощо. Факти внесення пайових платежів, їх розмір, періодичність позивачем не доведені, у позовній заяві не вказані. Тому позовні вимоги про виділення ОСОБА_1 гаража № НОМЕР_1 та похідні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за 1/2 частку вартості гаража в розмірі 75 002,50 грн задоволенню не підлягають.
Підстави для стягнення нарахувань, у зв`язку з інфляцією, на частку вартості продажу автомобіля в сумі 60437,84 грн відсутні, адже вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2021 року № 205/1574/21 про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 11 січня 2022 року. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, приймаючи до уваги недоведеність позивачем факту припинення шлюбних відносин між сторонами у липні 2020 року, враховуючи також відсутність будь-яких належних та достатніх доказів щодо отримання відповідачкою 5 462,89 дол. США саме від її підприємницької діяльності, на що посилається позивач, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача грошової компенсації в розмірі 1/2 частки грошових коштів в сумі 2 731,45 доларів США, які перебували на картковому рахунку саме з балансом 5 462,89 дол. США у період з 24 липня 2020 року до 27 липня 2020 року, тобто чотири дні.
Аргументи учасників справи
23 квітня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами спору відбулося в липні 2020 року, але суд першої інстанції такі обставини в своєму рішенні не встановив. Суд апеляційної інстанції звернув увагу, що станом на час набрання законної сили рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2021 року № 205/1574/21 про розірвання шлюбу (11 січня 2022 року) спірна грошова сума на картковому рахунку відповідача була відсутня, що свідчить про недоведеність наявності у подружжя заощаджень на час розірвання шлюбу. При цьому суд не спростовував того, що відповідач під час всього розгляду справи підтверджувала наявність в неї таких валютних коштів, але вказувала, що такі кошти їй подаровані, на підтвердження чого надала суду копію листа громадянина Республіки Корея ОСОБА_5 від 28 грудня 2021 року. У той же час суд апеляційної інстанції не надав оцінку відповідності такого листа дарування валютних цінностей на відповідність вимогам, встановлених статтею 717 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині заявлених позивачем вимог щодо поділу таких спільних коштів. Крім того, 24 липня 2020 року відповідачем на свій рахунок було внесено готівкою кошти в розмірі 3 500,00 дол. США заощаджень сім`ї (т.1, а. с. 137), які відповідачем було знято з рахунку, відкритому в ПАТ «КБ «Приватбанк» у загальному розмірі 4 600,00 дол. США 18 листопада 2020 року (т. 1, а. с. 138) з метою приховування таких коштів від розподілу, а тому суд мав би встановити всі обставини у їх взаємозв`язку та стягнути грошову компенсацію на його користь.
Враховуючи те, що будь-яке майно, окрім виключеного з цивільного обороту, може бути об`єктом спільної сумісної власності, а майнові права є майном, до якого належить право на пай в гаражному кооперативі, вважається, що ОСОБА_2 згідно з розпискою про передачу грошових коштів в рахунок продажу спірного гаража від 03 вересня 2007 року та рішення виконавчого комітету Ленінської районної у місті Ради №1191 від 27 вересня 2007 року «Про переоформлення гаража в гаражному кооперативі «Комунар»» набула такі майнові права, які в правовому режимі майна спільної сумісної власності мали бути поділені судом першої інстанції. Якщо суд визнає, що придбання членства в гаражному кооперативі «Комунар» шляхом сплати колишньому члену гаражного кооперативу ОСОБА_3 , який сплачував пайовий внесок в такий гаражний кооператив і на час виникнення правовідносин відступив свій пай відповідачу за 5 800,00 дол. США, та на якого відповідно до чинного на 2007 рік законодавства переоформлено гараж, вважається, що право участі в гаражному кооперативі як майнове право виникло у обох членів сім`ї і здійснення такого права під час шлюбу мало відбуватись рівноправно, а після розірвання шлюбу підлягає поділу. Враховуючи ту обставину, що сторони спору дійшли згоди щодо розміру компенсації за гараж відповідачу, яка складає половину оціночної вартості на час розгляду справи в суді вартості майнового права на гараж, вважає несправедливим та неповним поділ майна подружжя судами в цій частині, вартість яких визначено в розписці про передачу грошових коштів в рахунок продажу спірного гаража на суму 5 800,00 доларів від 01 вересня 2007 року. Крім того, суд апеляційної інстанції не надав оцінки заяві від 26 грудня 2023 року Голови правління ГК «Комунар» Гнізділова М. О., відповідно до якої ОСОБА_2 не мала будь-якої заборгованості перед гаражним кооперативом, в тому числі по членським внескам та паю, і в подальшому може оформити право власності на гараж № НОМЕР_1 . Судами не зроблено висновків про те, чи відповідатиме загальними засадами цивільного законодавства (справедливість, добросовісність та розумність) такий варіант поділу майна, за яким одному співвласнику - ОСОБА_2 залишаються майнові права на гараж, можливість використовувати та отримувати дохід або ж отримати дохід від здачі його в оренду, зареєструвати право власності на таке майно, тоді як він таких прав не матиме після розірвання шлюбу, хоча мав їх під час шлюбу, коли правочин укладався в інтересах сім`ї.
Оскільки відчуження за договором купівлі-продажу від 14 травня 2021 року відповідачем рухомого майна - автомобіля відбулося без його згоди і йому в добровільному порядку не була виплачена половина ціни вартості такого майна відповідачем, між сторонами виникло грошове зобов`язання, яке в зв`язку з невиконанням зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Позивач має право на отримання таких коштів з урахуванням їх знецінення внаслідок інфляції за весь строк невиконання відповідачем свого обов`язку щодо поділу таких коштів. 
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі. 
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 755/12702/22, від 23 травня 2018 року у справі № 640/11441/15-ц, від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 22 травня 2019 року у справі № 234/3341/15-ц, суди не дослідили зібрані у справі докази - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Судові рішення оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про: стягнення з відповідача на його користь 1/2 частки грошових коштів у розмірі 2 731,45 дол. США; про виділення ОСОБА_1 гаража № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Комунар» та стягнення на користь відповідача 1/2 частки його вартості в розмірі 75 002,50 грн; стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму вартості належної йому частки відчуженого автомобіля у розмірі 60 434,67 грн. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 23 грудня 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб.
Згідно з копією розписки від 03 вересня 2007 року ОСОБА_3 отримав суму еквівалентну 5 800,00 дол. США в рахунок продажу належного йому гаража № НОМЕР_1 в Гаражному кооперативі «Комунар» від ОСОБА_2 , що засвідчено підписом голови ГК «Комунар» Гнєзділовим М. О.
Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у місті ради за № 1191 від 27 вересня 2007 року включено в члени кооперативу «Комунар» ОСОБА_2 і закріплено за нею гараж в Гаражному кооперативі «Комунар», а ОСОБА_3 виключено з членів гаражного кооперативу «Комунар».
Згідно з листом Гаражного кооперативу «Комунар» ОСОБА_2 є членом гаражного кооперативу «Комунар» на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної в місті ради №1191 від 27 вересня 2007 року. Про оформлення права власності на гараж № НОМЕР_1 ОСОБА_2 даних немає.
Відомості щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на гараж № НОМЕР_1 в Гаражному кооперативі «Комунар», що розташований по пров. Червонокалиновий, 49-А у м. Дніпрі, відсутні.
14 травня 2021 року ОСОБА_2 було продано автомобіль «Mitsubishi Pajero», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , на підставі договору №1242/2021/2580278, укладеному в ТСЦ МВС №1242, вартістю 404 985,00 грн. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2021 року у справі № 205/1574/21, яке набрало законної сили 11 січня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 23 грудня 1995 року. Після розірвання шлюбу залишено за ОСОБА_2 прізвище « ОСОБА_2 ». 
У мотивувальній частині вказаного рішення, зокрема, зазначено, що сторони не дійшли згоди щодо дати остаточного припинення шлюбних відносин. Так сторона позивача у позові наполягала на припиненні шлюбних відносин у травні 2019 року, під час розгляду справи по суті позивач наголошував вже на такій даті припинення вказаних відносин як липень 2020 року, а відповідачка, не визнаючи вказаних обставин, взагалі стверджувала про припинення таких відносин у 2018 році. Оскільки судом встановлено, що визначення такої календарної дати має значення для сторін лише в контексті спору про поділ спільного майна подружжя, який вже розглядається по суті іншим складом суду, то сторони мають відповідну процесуальну можливість саме під час вирішення такого спору надати необхідний обсяг доказів на підтвердження своїх доводів із вказаного приводу.
Згідно з листом АТ КБ «ПриватБанк» від 08 жовтня 2021 року ОСОБА_2 з 2018 року по 2021 рік не мала та не має відкритих/закритих рахунків як фізична особа-підприємець. З виписки АТ КБ «ПриватБанк» по рахункам за період з 01 січня 2018 року по 07 жовтня 2021 року вбачається, що на ім`я ОСОБА_2 відкрито не один рахунок у АТ КБ «ПриватБанк» і по всім картковим рахункам платежі здійснювались регулярно, що було підставою постійної зміни балансу на рахунках. 
Згідно виписки з особового рахунку відповідачки в АТ КБ «ПриватБанк» (картка № НОМЕР_3 ) станом на 24 липня 2020 року по 27 липня 2020 року баланс на рахунку становив 5 462,89 дол. США (а. с. 131 т. 1).
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
У статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
У статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий висновок зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 640/19644/15.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено такі висновки:
«якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року справі № 640/11441/15-ц, на яку посилається заявник, зазначено:
«матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_8 у 1998 році під час шлюбу з ОСОБА_2 був прийнятий в члени ГБК «Центральний» для подальшого будівництва та експлуатації гаража НОМЕР_2 з умовою внесення до каси ГБК «Центральний» пайового внеску в розмірі 1 743 грн 83 коп. (а. с. 215, т. 1).
Суд першої інстанції, здійснюючи поділ між сторонами у рівних частинах пайового внеску в ГБК «Центральний» саме як гаражного боксу НОМЕР_2 площею 21,6 кв. м., не звернув уваги на те, що гараж є неподільним майном і не може бути поділений в натурі між колишнім подружжям, а також, що повністю внесений пайовий внесок члена гаражно-будівельного кооперативу у вигляді грошових коштів за час дії Закону України «Про власність» трансформувався у право власності на нерухоме майно. Факт набуття позивачем і відповідачем у власність гаражного боксу НОМЕР_2 площею 21,6 кв. м. в ГБК «Центральний» при розгляді справи не знайшов свого підтвердження, а тому об`єктом поділу між колишнім подружжям в даному випадку є пайові внески в ГБК «Центральний» у вигляді грошових коштів.
Оскільки об`єктом поділу між колишнім подружжям в даному випадку є пайові внески в ГБК «Центральний» у вигляді грошових коштів, а не у вигляді гаражного боксу НОМЕР_2, площею 21,6 кв. м., що не враховано судами попередніх інстанцій при розгляді справи, які допустили ухвалення і цій частині незаконних судових рішень через порушення норм процесуального права, то оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині вирішення спору про поділ пайового внеску в ГБК «Центральний» з ухваленням у цій частині нового рішення суду про часткове задоволення первісних і зустрічних позовних вимог у цій частині спору, як це передбачено вимогами статті 412 ЦПК України.
Колегія суддів вважає, що пайові внески в ГБК «Центральний» саме у вигляді грошових коштів є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_8 і, враховуючи, що такі внески можуть бути трансформовані в неподільну річ, зокрема об`єкт права власності у вигляді гаражного боксу НОМЕР_2, площею 21,6 кв. м., то за кожним із ОСОБА_2 та ОСОБА_8 слід визнати право власності на належну кожному з них Ѕ частку в пайовому внеску в ГБК «Центральний» і залишити це майно у їх спільній власності.».
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), на яку посилається заявник, зазначено, що «стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц вказано, що «по своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання. У справі, що переглядається, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договір про відшкодування шкоди не укладався. Рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 майнової шкоди, яке не виконувалося ОСОБА_5, не ухвалювалося. За таких обставин, оскільки конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди не відбулося, прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) не настало, тому підстави для стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 трьох відсотків річних та інфляційних втрат відсутні. Тому в цій частині судові рішення підлягають скасуванню, з ухваленням рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 трьох відсотків річних та інфляційних втрат».
З`ясувавши під час розгляду справи, які нормативні приписи вказала сторона справи або інший її учасник для обґрунтування вимог чи заперечень, суд самостійно здійснює юридичну кваліфікацію спірних правовідносин і застосовує для ухвалення рішення ті нормативні приписи, предметом регулювання яких є відповідні відносини (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 85), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 (пункт 33), від 3 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (пункт 66)).
Право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Правила цього Закону про визначення права, що підлягає застосуванню судом, поширюються на інші органи, які мають повноваження вирішувати питання про право, що підлягає застосуванню (частини перша, четверта статті 4 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв`язок із правочином. Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов`язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження (частини друга та третя статті 32 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до частини першої статті 44 Закону України «Про міжнародне приватне право» у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, за договором дарування є дарувальник.
При застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі (частина перша статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (провадження № 12-57гс21) зазначено, що «частиною першою статті 14 Закону № 2709-IV передбачено, що правила цього Закону не обмежують дії імперативних норм права України, що регулюють відповідні відносини, незалежно від права, яке підлягає застосуванню. Для правильного застосування положень частини першої статті 14 Закону № 2709-IV необхідно з`ясувати, які норми права України є імперативними, що зумовлює їх превалювання над іноземним правом, яке застосовується до правовідносин з іноземним елементом за вибором сторін. У доктрині міжнародного приватного права до імперативних норм віднесено виняткові норми матеріального права, які мають настільки особливе значення для забезпечення прав та інтересів учасників приватноправових відносин, що можуть одержувати надімперативний характер у порівнянні з нормами іноземної держави, що були обрані сторонами правовідносин з іноземним елементом за принципом автономії волі в порядку статті 5 Закону № 2709-IV. За змістом статті 9 Регламенту (ЄС) № 593/2008 Європейського Парламенту і Ради «Про право, яке підлягає застосуванню до договірних зобов`язань («Рим I»)» від 17 червня 2008 року при визначенні імперативних норм у міжнародному праві йдеться про норми, дотримання яких визнане настільки важливим для захисту публічних інтересів країни, що стосуються її політичного, соціального або економічного порядку, що вони підлягають застосуванню до будь-якої ситуації, яка потрапляє у сферу їх дії, незалежно від права, що підлягає застосуванню. Відтак в розумінні статті 14 Закону № 2709-IV імперативними нормами є не будь-які норми права України, що прямо визначають правила поведінки та виражаються в категоричних розпорядженнях держави, а такі норми, які регулюють правовідносини, що мають виключне та особливе значення для держави чи суспільства, у зв`язку із чим держава Україна за жодних обставин не допускає підпорядкування таких правовідносин іноземному праву».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 509/3010/19 зазначено, що:
«у справі, що переглядається: при визначенні права, що підлягає застосуванню, суд апеляційної інстанції не врахував, що Україною не надано згоди на обов`язковість для неї регламенту (ЄС) № 593/2008 Європейського Парламенту і Ради «Про право, яке підлягає застосуванню до договірних зобов`язань («Рим I»)» від 17 червня 2008 року, а тому він не регулює визначення, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом; з урахування встановлених обставин апеляційним судом, право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається нормами міжнародного договору (стаття 36 Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік та Чехословацькою Соціалістичною Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1982 року); тому для визначення форми договору дарування має застосовуватися право Словацької Республіки.
Відповідно до параграфу 2 розділу 628 Закону № 10/1964 Цивільного кодексу Словацької Республіки договір дарування має бути укладений у письмовій формі, якщо предметом дарування є нерухоме майно, а щодо рухомої речі, якщо річ не передається і не передається під час дарування. Аналіз параграфу 2 розділу 628 Закону № 10/1964 Цивільного кодексу Словацької Республікисвідчить, що при реальному договорі дарування має бути вручення та прийняття подарунка, і в цьому випадку письмова форма не потрібна. У справі, що переглядається: суд першої інстанції не звернув уваги на те, що при визначенні права, що підлягає застосуванню до договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, необхідно керуватися нормами міжнародного договору; суд апеляційної інстанції встановив, що згідно зі словацьким законодавством, при даруванні фінансових засобів не обов`язково укладати договір дарування у письмовій формі, не містить вимог щодо письмової форми в разі дарування фінансових засобів, якщо вони були передані і прийняті одночасно. Письмова форма не потрібна в разі дарування будь-якої суми коштів іншій особі; за таких обставин, встановивши, що кошти, отримані за договором дарування, є особистою власністю відповідача, апеляційний суд зробив правильний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову, натомість помилився щодо мотивів».
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити та інші (частина перша статті 264 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виділення позивачу гаража № НОМЕР_1 в гаражному кооперативі «Комунар», який розташований на АДРЕСА_2 , та стягненні з нього на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за 1/2 частку вартості зазначеного гаража в розмірі 75 002,50 грн, суди виходили із того, що доказів державної реєстрації права власності на гараж № НОМЕР_1 як на нерухоме майно, повного внесення подружжям паю і сплати членських внесків до гаражного кооперативу суду не надано. У зв`язку з цим немає підстав вважати, що подружжя набуло права власності саме на спірний гараж, а тому зазначений об`єкт не може бути предметом поділу як спільне майно подружжя;
колегія суддів з таким висновком судів погоджується, оскільки наявні у справі докази свідчать, що сторони придбали пайовий внесокв Гаражному кооперативі «Комунар» на ім`я ОСОБА_2 , що надає право користування гаражем у кооперативі. А тому за відсутності передачі та державної реєстрації права власності на індивідуальний гараж як нерухоме майно саме такий пайовий внесок як майнове право є об`єктом цивільного обороту та може бути предметом поділу як спільна сумісна власність подружжя. Позивач вимог про поділ пайового внеску не заявляв, доказів, необхідних для його поділу, до суду першої інстанції не надав, а при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України). Тому оскаржені рішення судів в зазначеній частині слід залишити без змін;
відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат, нарахованих на суму компенсації (1/2 частка вартості автомобіля), суди вважали, що приписи частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин;
суди не звернули увагу на те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення і відсутні норми законодавства, які б виключали застосування цієї норми до зобов`язань, що виникають у сімейних відносинах;
разом з тим, колегія зауважує, що по своїй суті зобов`язання про виплату компенсації за наслідком поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя або спільності прав, є досить специфічним зобов`язанням, оскільки до моменту досягнення подружжям домовленості щодо такого поділу або вирішення відповідного спору судом не характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Тому джерелом визначеності змісту такого обов`язку одного з подружжя може бути: (1) договір між подружжям, зокрема, про розмір, спосіб, строки виплати такої компенсації; (2) рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про виплату компенсації за допомогою рішення суду або договору, таке зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника щодо його виконання;
оскільки суди при вирішенні цієї справи встановили, що придбаний сторонами у шлюбі автомобіль є спільною власністю сторін, який відчужено відповідачем без згоди позивача та не в інтересах сім`ї, і визначили відповідні спосіб та розмір компенсації за наслідком вирішення спору про поділ між подружжям спільного майна, прострочення боржника не настало. Тому суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму такої компенсації. Проте оскаржені рішення судів в зазначеній частині слід змінити в мотивувальній частині;
при вирішенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації частки коштів у розмірі 2 731,45 дол. США суди встановили, що за період з 01 січня 2018 року по 07 жовтня 2021 року на ім`я ОСОБА_2 було відкрито рахунок у АТ КБ «ПриватБанк», станом на 24 липня 2020 року та по 27 липня 2020 року баланс на рахунку становив 5 462,89 дол. США. Відповідач зняла грошові кошти з рахунку та використала їх на власний розсуд без відома позивача. Відповідач такі обставини не заперечувала, а, заперечуючи проти задоволення вказаних позовних вимог, вказувала, що на її ім`я АТ КБ «ПриватБанк» відкритий рахунок, на який в період з серпня 2018 року по грудень 2021 року заходили грошові кошти в іноземній валюті (дол. США) від громадянина Республіки Кореї ( Південної Кореї ) ОСОБА_5 , з яким відповідач знаходиться у дружніх стосунках вже 5 років, а всі кошти відправлялись ним безоплатно у особисту власність, надала копію листа громадянина Республіки Корея  ОСОБА_5 від 28 грудня 2021 року разом з офіційним нотаріальним засвідченим перекладом, який підписаний ним особисто та посвідчений особистою (іменною) печаткою, яким він підтвердив, що ним надіслані у подарунок кошти ОСОБА_2 в період з 07 серпня 2018 року по 28 грудня 2021 року через банківські перекази Swift Transfers через АТ КБ «Приватбанк» (т. 1 а. с. 194-201);
суди зробили висновок про недоведеність позивачем, що відповідачкою 5 462,89 дол. США отримані саме від її підприємницької діяльності, який не надав і достатніх доказів на підтвердження заявленої ним суми та її розрахунку, джерела їх надходження та сам факт їх набуття за спільну працю подружжя, вказали, що посилання позивача на липень 2020 року як дату припинення шлюбних відносин жодним чином не підтверджується, і спростовується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2021 року у справі №205/1574/21, яким було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу між сторонами;
проте такий висновок суперечить як поясненням сторін, так і висновкам судів в частині стягнення з відповідача компенсації у зв`язку з продажем нею автомобіля «Mitsubishi Pajero» 14 травня 2021 року, який також вчинений до розірвання шлюбу між сторонами рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2021 року у справі №205/1574/21. Суди не врахували, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Тому суди мали надати оцінку саме доводам сторін, зокрема позивача, що грошові кошти в сумі 5 462,89 дол. США є заощадженнями подружжя, зробленими впродовж 2018-2020 років, які не можуть бути дарунком в розумінні положень статті 717 ЦК України, та відповідача, що ці кошти не є спільними, оскільки подаровані їй особисто громадянином Республіки Кореї ( Південної Кореї ) ОСОБА_5 ;
суди не звернули уваги на те, що ця справа в частині поділу вказаних коштів є справою з іноземним елементом, а при визначенні права, що підлягає застосуванню до договору дарування між відповідачем та громадянином Республіки Кореї ( Південної Кореї ) ОСОБА_5 , відповідно до частини першої статті 44 Закону України «Про міжнародне приватне право» необхідно керуватися правом Республіки Кореї;
установлені обставини свідчать, що між сторонами вказаного договорувідсутня домовленість про вибір права, яке підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом, зокрема права України, тому касаційний суд відхиляє доводи позивача, що зазначені кошти не можуть бути дарунком в розумінні положень статті 717 ЦК України. Суди також встановили, що позивач не довів, що зазначені кошти отримані відповідачем від здійснення нею підприємницької діяльності;
згідно зЦивільним кодексом Республіки Корея (статті 554 - 555) договір дарування набуває чинності, коли одна зі сторін заявляє про свій намір безоплатно передати власне майно іншій стороні, а інша сторона погоджується прийняти його. Договір дарування, укладений не у письмовій формі, може бути розірваний будь-якою зі сторін. Цивільний кодекс Республіки Корея не містить спеціальних вимог до форми договору при даруванні валютних цінностей на будь-яку суму коштів. Отже, перерахування коштів із Південної Кореї в Україну, що підтверджується листом про їх дарування, є належним та достатнім доказом укладення договору дарування.
За таких обставин кошти, отримані відповідачем за договором дарування, є її особистою власністю, саме тому відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача грошової компенсації в сумі 2 731,45 доларів США. Суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову в цій частині, проте з урахуванням викладених в цій постанові висновків касаційний суд змінює судові рішення в мотивувальній частині.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які є посилання в касаційній скарзі, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині частково прийняті без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ гаража залишити без змін, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача інфляційних втрат та грошової компенсації у розмірі 2 731,45 доларів США належить змінити в мотивувальній частині.
Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ гаража залишити без змін.
Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та грошової компенсації частки грошових коштів у розмірі 2 731,45 доларів США змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко