ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
21.04.2026	Справа № 910/4427/24	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Морозова С.М., при секретарі судового засідання Кот О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу 
за позовом Керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва, м. Київ
в інтересах держави в особі Київської міської ради, м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Студія Сіті", м. Київ
про припинення володіння, усунення перешкод у користуванні та скасування державної реєстрації, 

За участю представників сторін:
від позивача: Лунєгова А.А. (службове посвідчення №083486 від 01.03.2023)
від позивача: Лейтар А.Г. (в порядку самопредставництва);
від відповідача: Драган А.І. (адвокат за ордером серія АО№1146083 від 21.10.2024).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
10.04.2024 року Керівник Святошинської окружної прокуратури міста Києва звернувся о Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (позивач) із позовом про:
- припинення володіння Товариством з обмеженою відповідальністю "Студія Сіті" нерухомим майном - нежитловою будівлею загальною площею 20 кв.м., за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, оголошене рішеннями приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М. номер 61594190 від 15.11.2021 (номер відомостей про речове право - 45049114) та номер 61659409 від 17.11.2021 (номер відомостей про речове право - 45105787), шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про відсутність права із закриттям розділу та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 2495955680000;
- усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 0,5 га, кадастровий номер 8000000000:75:139:0004, що розташована за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, зобов`язавши Товариство з обмеженою відповідальністю "Студія Сіті" повернути її власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради з приведенням у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва - нежитлової будівлі загальною площею 20 кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1;
- скасування державної реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:75:139:0004, що розташована за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали №910/4427/22 передані на розгляд судді Морозову С.М.
Разом з позовною заявою до суду було подано заяву про забезпечення позову шляхом:
- накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, а саме: нежитлову будівлю загальною площею 20 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2495955680000, та належить відповідачу Товариству з обмеженою відповідальністю "СТУДІЯ СІТІ" (02055, місто Київ, вул. Княжий Затон, 6.2/30, код ЄДРПОУ 44215238);
- заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно в розумінні Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно - в тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, а саме: нежитлової будівлі загальною площею 20 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2495955680000, та належить відповідачу Товариству з обмеженою відповідальністю "СТУДІЯ СІТІ", та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2024 року матеріали справи №910/4427/24 передано на розгляд судді Морозову С.М.
Ухвалою від 15.04.2024 року у задоволенні заяви Керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва про забезпечення позову відмовлено повністю.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справ за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 02.07.2024.
02.05.2024 року від позивача до суду надійшли пояснення, в яких зазначено, що радою рішень щодо передачі земельної ділянки не приймалось, а нежитлова будівля є самочинним будівництвом.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2024 повідомлено сторін про те, що підготовче засідання, призначене на 02.07.2024 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Морозова С.М. у відпустці. Наступне засідання призначено на 17.09.2024.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2024 скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.04.2024 у справі №910/4427/24 в частині відмови у задоволенні заяви Керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.
02.05.2024 до суду від Київської міської ради надійшли пояснення.
В підготовчому засіданні 17.09.2024 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 05.11.2024.
01.10.2024 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна і оскільки воно збудоване господарчим способом спеціальної дозвільної документації на це не потрібно. Відповідач зазначив, що Департамент земельних ресурсів не заперечив належність майна відповідачу та погодив процедуру отримання земельної ділянки у користування.
11.10.2024 до суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна, оскільки така реєстрація не свідчить про наявність права власності на момент укладення договорів купівлі-продажу. Самочинно збудоване майно не є об`єктом права власності. Отже, попри здійснену державну реєстрацію речового права право власності на спірне майно не набуте. Окрім того, прокурором зазначено, що Департаментом земельних ресурсів не спростовано того, що об`єкт є самочинно збудованим.
21.10.2024 до суду від відповідача надійшли заперечення, в яких вказано, що відповідачем придбано будівлю у відповідності до норм чинного законодавства і його право відповідним чином зареєстроване.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.02.2025.
В судовому засіданні 04.02.2025 судом було оголошено перерву до 01.04.2025.
05.02.2025 до суду від відповідача надійшла заява про зупинення провадження у справі.
В судовому засіданні 01.04.2025 судом було оголошено перерву до 13.05.2025.
Ухвалою від 13.05.2025 року провадження у справі №910/4427/24 було зупинене до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №908/2388/21.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.08.2025 року ухвалу Господарського суду міста Києва від 13.05.2025 року було залишено без змін.
17.02.2026 року від прокурора до суду надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, у зв`язку прийняттям Верховним Судом постанови від 17.12.2025 року в межах справи №908/2388/21.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2026 поновлено провадження у справі №910/4427/24 та призначено судове засідання на 21.04.2026.
20.04.2026 до суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Студія Сіті" надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2026 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Студія Сіті" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
В судовому засіданні 21.04.2026 судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, - 

ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з позовної заяви, прокурором виявлено факт самочинного будівництва на земельній ділянці комунальної власності площею 0,5 та, кадастровий номер 8000000000:75:139:0004, що розташована за адресою: м. Київ, Святошинський район, АДРЕСА_1.
Так, 29.10.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фроловою О.О. зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю загальною площею 20 кв.м. за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, за ОСОБА_1 (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав: 61345348 від 03.11.2021; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2495955680000).
Вказану державну реєстрацію здійснено на підставі технічного паспорту від 31.08.2021, виданого ТОВ «ТОСКОР», довідки-характеристики від 31.08.2021 про технічні показники та довідки КП КМР «КМБТІ» від 15.10.2021 щодо відсутності реєстрації права власності на вказану будівлю.
В подальшому, ОСОБА_1 відповідно до договорів купівлі-продажу №2719 від 15.11.2021 та №2768 від 17.11.2021 відчужив дану нерухомість на користь ТОВ «СТУДІЯ СІТІ» (ЄДРПОУ 44215238), яке згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є актуальним власником даного об`єкту станом на сьогоднішній день.
Так, 15.11.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М., на підставі посвідченого нею договору купівлі-продажу №2719 від 15.11.2021, за ТОВ «СТУДІЯ СІТІ» (ЄДРПОУ 44215238) зареєстровано право приватної власності на 1/2 нежитлової будівлі загальною площею 20 кв.м. за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав: 61594190 від 15.11.2021; номер відомостей про речове право - 45049114).
Також, 17.11.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М., на підставі посвідченого нею договору купівлі-продажу №2768 від 17.11.2021, за ТОВ «СТУДІЯ СІТІ» (ЄДРПОУ 44215238) зареєстровано право приватної власності на 1/2 нежитлової будівлі загальною площею 20 кв.м. за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав: 61659409 від 17.11.2021; номер відомостей про речове право - 45105787).
Таким чином, з 17.11.2021 відповідач є одноособовим власником нежитлової будівлі загальною площею 20 кв.м. за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1.
Вказане нерухоме майно розташоване на земельній ділянці комунальної власності площею 0,5 га, кадастровий номер 8000000000:75:139:0004.
Факт знаходження будівлі на зазначеній земельній ділянці підтверджено інформацією Національного центру управління та випробувань космічних засобів №2568-4-04.01.02-2023 від 21.09.2023, яким здійснено ретроспективний супутниковий моніторинг, а також протоколом огляду місця події від 20.11.2023, проведеного в ході розслідування кримінального провадження №42023102080000087 від 01.09.2023.
Прокурором зазначено, що знаходження будівлі в межах даної земельної ділянки зафіксовано у проекті землеустрою, що розроблений ТОВ «Земля-2000» на замовлення відповідача.
Однак, інформація про зареєстроване речове право на земельну ділянку у державних реєстрах відсутня, а інші документи, обов`язкові для здійснення державної реєстрації відповідно до положень «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що затверджений постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 (у редакції, чинній на момент прийняття рішення державним реєстратором), - відсутні, тому, як зазначено у позові, нерухоме майно, на яке зареєстровано право приватної власності, відповідно до ст. 376 ЦК України, має ознаки самочинного будівництва.
Крім того, прокурором зазначено, що згідно інформації Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №0570202/2-11348 від 28.08.2023, рішення про передачу даної земельної ділянки для здійснення будівництва Київською міською радою не приймалось.
Відповідно до листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №073-2368 від 23.08.2023, Департамент не видавав, не реєстрував документів, які б надавали право на виконання підготовчих/будівельних робіт та не приймав об`єкти будівництва в експлуатацію за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1.
Згідно листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №055-6348 від 23.08.2023 у реєстрі адрес у місті Києві, який ведеться Департаментом згідно з Положенням про реєстр адрес у місті Києві, затвердженим рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 №337/9394 «Про деякі питання ведення реєстрів адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів у місті Києві» відсутні відомості про документ стосовно присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси: м.Київ, АДРЕСА_1.
У позові зазначено, що нерухоме майно за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 збудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, за приписами ст. 376 Цивільного кодексу України є самочинним будівництвом.
Так, 17.02.2021 державним кадастровим реєстратором відділу у Оріхівському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, на підставі заяви ТОВ «СТУДІЯ СІТІ» № ЗВ-9702427442022 від 15.02.2022 про державну реєстрацію земельної ділянки та проекту землеустрою, розробленого ТОВ «Земля-2000» на замовлення ТОВ «СТУДІЯ СІТІ», земельну ділянку за адресою: м.Київ, Святошинський район, АДРЕСА_1 загальною площею 0,5 га зареєстровано у Державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер 8000000000:75:139:0004.
Прокурором вказано, що земельна ділянка сформована в Державному земельному кадастрі під самочинно збудоване нерухоме майно, право власності на яке не виникло та не підлягало державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Отже, враховуючи, що реєстрація в поземельній книзі земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:139:0004 здійснена на підставі проекту землеустрою, розробленого ТОВ «Земля-2000» на замовлення ТОВ «СТУДІЯ СІТІ» у зв`язку із набуттям ним права власності на об`єкт нерухомого майна, який є самочинним будівництвом та не може бути об`єктом речових прав і підлягає знесенню, існує необхідність у скасуванні державної реєстрації такої земельної ділянки.
З урахуванням викладеного, звертаючись до суду з даним позовом, прокурор вказав, що з метою усунення перешкод Київській міській раді у здійсненні права розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, наявні підстави для припинення володіння ТОВ «СТУДІЯ СІТІ» самовільно збудованим нерухомим майном - нежитловою будівлею загальною площею 20 кв.м. за адресою: м.Київ, Святошинський район, АДРЕСА_1 шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про відсутність права із закриттям розділу та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 2495955680000.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначив, що він є добросовісним набувачем спірного майна і оскільки воно збудоване господарчим способом спеціальної дозвільної документації на це не потрібно. Відповідач зазначив, що Департамент земельних ресурсів не заперечив належність майна відповідачу та погодив процедуру отримання земельної ділянки у користування. Оскільки відповідачем придбано будівлю у відповідності до норм чинного законодавства і його право відповідним чином зареєстроване, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131№ Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Таким законом є Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру».
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший-третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Системне тлумачення положень частин третьої-п`ятої статті 56 ЦПК України і частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва інтересів держави, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові.
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20).
Одночасно прокурор зазначив, що міською радою самостійно заходи щодо усунення порушень інтересів держави у судовому порядку не вживалися, а матеріали справи містять підтвердження, що окружною прокуратурою скеровувалися до Київської міської ради листи від 17.08.2023 року за № 44-4656вих.-23 та від 08.04.2024 року за №44-1905вих.-24, в яких повідомлялося про факт порушення земельного законодавства при зайнятті відповідачем земельної ділянки, безпідставне набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, що має ознаки самочинного будівництва. Листом від 28 серпня 2023 року №0570202/2-11348 рада повідомила про те, що заходи на захист інтересів держави шляхом звернення до суду за вказаним фактом не вживалися та просить прокуратуру звернутись до суду із відповідним позовом.
Тобто прокурор дотримався передбаченого законом порядку.
У цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (у цьому випадку - місцевої громади) й відповідача як користувача та володільця спірної земельної ділянки, повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України унормовано, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт б частини 3 статті 152 Земельного кодексу України).
Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118, 123, 124 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Як вбачається із матеріалів справи, попри наявність в матеріалах справи проекту землеустрою від 12.01.2022 року для відведення земельної ділянки, земельна ділянка, що розташована за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 ні ОСОБА_1 , ні Товариству з обмеженою відповідальністю «Студія Сіті» не відводилася, оскільки Київською міською радою рішення про відведення цієї земельної ділянки у користування чи у власність зазначеним фізичній та юридичній особам не приймалося (листи Департаменту земельних ресурсів від 28.08.2023 №0570202/2-11348, від 23.08.2023 №073-2368).
Факт знаходження будівлі на земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:139:0004 підтверджено інформацією Національного центру управління та випробувань космічних засобів №2568-4-04.01.02-2023 від 21.09.2023, яким здійснено ретроспективний супутниковий моніторинг, а також протоколом огляду місця події від 20.11.2023, проведеного в ході розслідування кримінального провадження №42023102080000087 від 01.09.2023.
За фактом підробки офіційних документів, що стали підставою для здійснення державної реєстрації права приватної власності на неіснуючі будинки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Святошинським управлінням Головного управління Національної поліції у місті Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.09.2023 внесено відомості за №42023102080000087 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 358 Кримінального кодексу України.
Втім, з матеріалів справи вбачається, що інформація про зареєстроване речове право на земельну ділянку у державних реєстрах відсутня.
Згідно інформації Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №0570202/2-11348 від 28.08.2023, рішення про передачу даної земельної ділянки для здійснення будівництва Київською міською радою не приймалось.
Відповідно до листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №073-2368 від 23.08.2023, Департамент не видавав, не реєстрував документів, які б надавали право на виконання підготовчих/будівельних робіт та не приймав об`єкти будівництва в експлуатацію за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1.
Згідно листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №055-6348 від 23.08.2023 у реєстрі адрес у місті Києві, який ведеться Департаментом згідно з Положенням про реєстр адрес у місті Києві, затвердженим рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 №337/9394 «Про деякі питання ведення реєстрів адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів у місті Києві» відсутні відомості про документ стосовно присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси: м.Київ, АДРЕСА_1.
Відповідач, доводячи свою позицію, не спростував відсутність відповідного рішення про відведення Київською міською радою земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Студія Сіті».
Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяження не містить відомостей про набуття права власності чи користування на земельну ділянку за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 за жодною юридичною чи фізичною особою.
Самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель").
Статтею 212 Земельного кодексу України унормовано, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до положень статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 Цивільного кодексу України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним (постанови Верховного Суду від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17-ц, від 20.03.2019 у справі № 202/3 520/16-ц.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Так, згідно наявних в матеріалах справи доказів, право приватної власності на нежитлову будівлю загальною площею 20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 зареєстровано на підставі технічного паспорту від 31.08.2021, виданого ТОВ «ТОСКОР», довідки-характеристики від 31.08.2021 про технічні показники та довідки КП КМР «КМБТІ» від 15.10.2021.
В подальшому, ОСОБА_1 відповідно до договорів купівлі-продажу №2719 від 15.11.2021 та №2768 від 17.11.2021 відчужив дану нерухомість на користь ТОВ «СТУДІЯ СІТІ» (ЄДРПОУ 44215238), яке згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є актуальним власником даного об`єкту станом на сьогоднішній день.
15.11.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М., на підставі посвідченого нею договору купівлі-продажу №2719 від 15.11.2021, за ТОВ «СТУДІЯ СІТІ» (ЄДРПОУ 44215238) зареєстровано право приватної власності на 1/2 нежитлової будівлі загальною площею 20 кв.м. за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав: 61594190 від 15.11.2021; номер відомостей про речове право - 45049114).
Також, 17.11.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М., на підставі посвідченого нею договору купівлі-продажу №2768 від 17.11.2021, за ТОВ «СТУДІЯ СІТІ» (ЄДРПОУ 44215238) зареєстровано право приватної власності на 1/2 нежитлової будівлі загальною площею 20 кв.м. за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав: 61659409 від 17.11.2021; номер відомостей про речове право - 45105787).
Отже, з 17.11.2021 відповідач є одноособовим власником нежитлової будівлі загальною площею 20 кв.м. за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1.
Втім, пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини 8 статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції станом на момент внесення запису в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) та частини 4 статті 15 вказаного Закону (в редакції станом на момент внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно) державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно - правовими актами (стаття 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Відповідно до приписів частин другої та третьої статті 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина 1 статті 182 Цивільного кодексу України).
Слід відзначити, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Пунктом 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції станом на час здійснення державної реєстрації) визначено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:
1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;
2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;
3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;
4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність;
5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності.
Як зазначалось вище, право приватної власності на нежитлову будівлю загальною площею 20 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 зареєстровано на підставі технічного паспорту від 31.08.2021, виданого ТОВ «ТОСКОР», довідки-характеристики від 31.08.2021 про технічні показники та довідки КП КМР «КМБТІ» від 15.10.2021.
При цьому, жодного документу, що підтверджував відведення земельної ділянки під його будівництво до справи не надано.
Таким чином, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено реєстрацію права власності ТОВ «Студія Сіті» на нерухоме майно за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 без належного правовстановлюючого документа.
Отже, нерухоме майно за вказаною адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 збудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, що є самочинним будівництвом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, висновки в якій аналогічні висновкам, викладеним у постановах від 23.06.2020 у справі №680/214/16 та від 20.07.2022 у справі №923/196/20, зазначено, зокрема, що аналіз положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу положень законодавства не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного.
Водночас частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Аналіз положень статті 331 Цивільного кодексу України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.
Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 04.12.2013 № 6-130цс13, від 30.09.2015 у справі № 6-286цс15).
У пункті 45 постанови від 23.06.2020 у справі 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148).
За змістом частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту (будівельного паспорта); або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Частиною 2 статті 36 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.
Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (частина 8 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").
Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина 2 статті 376 Цивільного кодексу України).
Подібні висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.04.2023 у справі № 511/2303/19.
Як встановлено, після здійснення державної реєстрації права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 від ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Студія Сіті на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі від 15.11.2021, зареєстровано в реєстрі за №2719 та договору купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі від 17.11.2021, зареєстровано в реєстрі за №2768.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі №910/2861/18.
Викладені у позовній заяві факти та обставини свідчать про порушення земельного законодавства, шляхом самовільного захоплення земельної ділянки та розташування на ній самочинно збудованої нежитлової будівлі за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, чим створено перешкоди власнику у раціональному та ефективному використанні земельної ділянки відповідно до її призначення та відповідно до встановленої законом мети, нівелює можливість подальшої використання цих земель з метою задоволення потреб та інтересів територіальної громади.
Отже, повернення земельної ділянки у тому стані, який є на теперішній час, не призведе до поновлення порушених інтересів держави у повному обсязі, оскільки наявна на земельній ділянці самочинна забудова беззаперечно створюватиме перешкоди власнику при подальшій реалізації правомочностей щодо цієї земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі у цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.
Поряд із цим, власник, чиї права порушено, може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, оскільки вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою (в тому числі, визнання правочинів недійсними). Розгляд позовних вимог про знесення об`єкту самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника земельної ділянки, зокрема, про визнання правочинів недійсними, припинення права володіння тощо.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 зроблено висновок, що "за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Оскільки положення статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.
При цьому, установивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена особі для цієї мети, суди з урахуванням практики застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинні з`ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, чиї права порушено такою забудовою, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проєкту або будівельних норм і правил.
У цьому аспекті Верховним Судом у постанові від 29.01.2020 № 822/2149/18 наголошено, що за змістом частини 7 статті 376 Цивільного кодексу України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, у інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, стаття 376 Цивільного кодексу України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.
Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 Цивільного кодексу України).
Київська міська рада в листах зазначила, що земельна ділянка за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 не відводилася жодним фізичним та юридичних особам з метою будівництва об`єкту нерухомого майна.
З огляду на викладене, вбачається найбільш ефективним та доцільним способом захисту та реального поновлення порушених інтересів держави усунення перешкод власнику у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою за адресою: м. м. Київ, АДРЕСА_1, є її усунення перешкод власнику у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою з приведенням відповідачем її у придатний до використання стан шляхом знесення самочинного будівництва.
Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові.
Згідно із нормою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (статті 321 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті).
Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (стаття 212 Земельного кодексу України).
Вказане підтверджується постановою Верховного Суду від 20.07.2021 у справі №914/2200/20, в якій зазначено, що на підставі положень частин 2, 3 статті 152 Земельного кодексу України, за якими власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, зокрема, відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення права, статті 212 Земельного кодексу України, якою передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними, визнавши доведеними позивачем та не спростованими відповідачем обставини наявності у позивача права комунальної власності на спірну земельну ділянку, самовільне зайняття відповідачем цієї земельної ділянки шляхом встановлення огорожі за відсутності будь-яких, в тому числі договірних, підстав для цього, Верховний Суд визнав обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що позов про зобов`язання відповідача звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу огорожі підлягає задоволенню.
Відповідно до Висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.03.2024 у справі №915/1439/21 належним відповідачем за позовом власника землі про знесення самочинного будівництва є останній набувач такого об`єкта, який зареєстрував право власності на самочинне будівництво.
Суд наголошує, що в силу вимог частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України в спірних земельних правовідносинах у співвідношенні із загальним законом (частина 4 стаття 376 Цивільного кодексу України) спеціальним законом є ЗК України, імперативна норма частини 2 статті 212 якого підлягає пріоритетному застосуванню до спірних правовідносин, пов`язаних із встановленням суб`єктного складу осіб, зобов`язаних повернути власнику землі самовільно зайняті земельні ділянки, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, а в іншій частині, не врегульованій Земельним кодексом України, можуть застосовуватися норми Цивільного кодексу України, зокрема, статті 376 цього Кодексу.
Адже, на відміну від положень частини 4 статті 376 Цивільного кодексу України, які обмежують коло осіб, зобов`язаних знести об`єкт самочинного будівництва, їх забудовником (колишнім або теперішнім), норма частини 2 статті 212 Земельного кодексу України суттєво розширює суб`єктний склад зобов`язаних осіб за рахунок громадян і юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки, та до яких вочевидь можна віднести осіб, які придбали об`єкт самочинного будівництва в забудовника та зареєстрували право власності на такий об`єкт.
Схожий за змістом висновок щодо пріоритетного застосування до подібних правовідносин (в частині вирішення питання обрання ефективного способу захисту прав позивача) положень частини 2 статті 212 Земельного кодексу України як спеціальної норми права викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.10.2023 у справі №915/1416/21 (за участю Міськради як позивача за аналогічним позовом), від якого колегія суддів не вбачає жодних підстав відступати.
Отже територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, як власник земельної ділянки, має право вимагати від відповідача усунення перешкод у користуванні своєю земельною ділянкою, з приведенням її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинно збудованого майна з припиненням права володіння самочинно збудованим майном, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до положень статті 377 Цивільного кодексу України, статті 120 Земельного кодексу України діє принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.
За висновками, викладеними у пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №921/158/18, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.
Водночас, з огляду на принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, а також фактичні обставини створення вказаних об`єктів нерухомості, правовий режим будівництва як самочинного не створює підстав для виникнення прав на земельну ділянку.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №910/19726/17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц. 
З огляду на викладене, вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю.
Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним.
Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.
Таким чином, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, зокрема земельною ділянкою, шляхом відновлення її до попереднього стану, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24.02.2020 у справі №458/1046/15, висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц.
За змістом статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до Висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 391 Цивільного кодексу України, викладених у попередніх постановах та уточнених у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц зайняття земельної ділянки особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Зайняття земельних ділянок, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.
Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт "б" частини третьої статті 152 Земельного кодексу України).
Також, відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону України "Про Державний земельний кадастр" внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх об`єднань у діяльність державного кадастрового реєстратора забороняється, крім випадків, встановлених цим Законом (частина сьома статті 9 Закону України "Про Державний земельний кадастр").
Згідно із частиною першою статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття поземельної книги на таку ділянку.
Відповідно до частини десятої статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).
Згідно з підпунктом 3 абзацу 1 пункту 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, який відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2017 № 509 застосовується з 01.10.2017, державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку.
Враховуючи вище викладене задоволенню також підлягають вимоги про скасування державної реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:75:139:0004, що розташована за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".
При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки "пропорційності", як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.
Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина 3 статті 13 Конституції України).
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 7 статті 41 Конституції України, частина 3 статті 1 Земельного кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 122-126 постанови від 15.09.2020 по справі №469/1044/17 звертала увагу на те, що навіть у випадку позбавлення кінцевого набувача його прав на певний об`єкт законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного, в якого придбав об`єкт, про відшкодування збитків на підставі статті 661 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного.
Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2510цс15, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 93), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63), від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц (пункт 125.6.3).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частин першої та третьої статті 22 Цивільного кодексу України).
Отже, законодавство України гарантує право заявити до відповідного суб`єкта позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна. Таке відшкодування має бути надане на підставі норм матеріального права згідно з належною юридичною процедурою та за вимогою, що підтверджена доказами.
З огляду на викладене, позовні вимоги не суперечать загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Законом України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", було внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 цього кодексу з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів"
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що докази, надані прокурором на підтвердження факту створення відповідачем перешкод Київській міській раді у користуванні самовільно зайнятою відповідачем земельною ділянкою, є достатньо вірогідними, тобто факти, які розглядаються щодо створення відповідачем перешкод Київській міській раді у користуванні самовільно зайнятою відповідачем земельною ділянкою, є більш вірогідними порівняно з доказами, наданими відповідачем на їх спростування.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням викладеного, позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню в повному обсязі.
Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь прокурора. 
Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
2. Припинити володіння Товариством з обмеженою відповідальністю "Студія Сіті" (ідентифікаційний код 44215238, адреса: 02055, м. Київ, вул. Княжий Затон, буд. 2/30) нерухомим майном - нежитловою будівлею, загальною площею 20,0 кв.м. за адресою: м. Київ, Святошинський район, АДРЕСА_1, шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про відсутність права із закриттям розділу та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 2495955680000.
3. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Студія Сіті" (ідентифікаційний код 44215238, адреса: 02055, м. Київ, вул. Княжий Затон, буд. 2/30) усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міській раді (ідентифікаційний код 22883141, адреса: 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36) у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою, розташованою за адресою: м. Київ, Святошинський район, АДРЕСА_1, загальною площею 0,05 га, кадастровий номер 8000000000:75:139:0004, привівши її у придатний до використання стан, шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва: нежитлової будівлі, загальною площею 20,0 кв.м.
4. Скасувати державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:75:139:0004, загальною площею 0,05 га, що розташована за адресою: м. Київ, Святошинський район, АДРЕСА_1.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Студія Сіті" (ідентифікаційний код 44215238, адреса: 02055, м. Київ, вул. Княжий Затон, буд. 2/30) 5) на користь Київської міської прокуратури (код ЄДРПОУ 02910019, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9) суму судового збору в розмірі 6 056,00 грн (шість тисяч п`ятдесят шість гривень 00 копійок). 
6. Після вступу рішення в законну силу видати накази.
7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
8. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 12.05.2026 року.

Суддя С. МОРОЗОВ