Справа № 442/1463/26      Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І. 
Провадження № 22-ц/811/1269/26     Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 травня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – представника відповідача – адвоката Тунського А. Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2026 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення ( виклику) сторін.
У березні 2026 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , та заборонити ОСОБА_3 відчужувати або в будь-якій інший спосіб розпоряджатися майновими правами на вищевказану квартиру.
Заява обґрунтована тим, що у березні 2026 року ОСОБА_1 пред`явив зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя, одним з об`єктів поділу якого є майнові права в якому квартиру АДРЕСА_1 , договір на придбання яких оформлено на ОСОБА_3 . Оскільки заявник має обґрунтовану підозру щодо відчуження цим майнових прав ОСОБА_3 без його згоди, просив вжити заходи забезпечення зустрічного позову, адже у разі їх невжиття, при задоволенні зустрічного позову, заявник втратить можливість виконати рішення суду у цій частині.
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2026 року відмолено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в квітні 2026 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2026 року та прийняти нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при постановленні оскарженої ухвали не врахував, що зустрічний позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя прийнято судом до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 , а одним із об`єктів, які підлягають поділу, є майнові права на квартиру, оформлені на ім`я ОСОБА_3 , яка може їх безперешкодно відчужити без згоди ОСОБА_1 , наявні підстави для поданої ним заяви про забезпечення позову. Відмовляючи в задоволенні цієї заяви, місцевий суд, всупереч положенням частини четвертої статті 263 ЦПК України не врахував також існуючу судову практику суду касаційної інстанції в даній категорії спорів, під час вирішення питання забезпечення позову.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).
Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинен враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
Цією нормою встановлені такі види забезпечення позову, зокрема як накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборона вчиняти певні дії.
Арешт майна – це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна – це перешкода у вільному розпорядженні майном.
При цьому, заборона на відчуження майна є самостійним видом (способом) забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2021 року в справі № 643/12369/19).
Разом з тим, арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року в справі № 908/2382/21, Верховного Суд від 14 лютого 2024 року в справі № 504/3408/22).
Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Отже, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (див. постанову Верховного Суду від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23).
При цьому, забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам вчиняти реєстраційні дії щодо нерухомості - це захід, який застосовується судом для тимчасового захисту інтересів позивача у справі, пов`язаній з нерухомим майном. Цей захід запобігає відчуженню, перереєстрації або іншим діям з нерухомістю, які можуть ускладнити або унеможливити виконання судового рішення у майбутньому (див. постанову Верховного Суду від 09 липня 2025 року в справі № 755/4961/24).
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів (пункти 3, 4 частини першої, частина п`ята статті 151 ЦПК України).
Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмета спору.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 вказано, що:
«співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 вказано, що:
«під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом». Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що можливе подальше відчуження відповідачкою спірної квартири об`єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що оспорюваний у цій справі правочин не буде підставою для наступної зміни власника квартири, а тому визнання його недійсним не відновлюватиме порушене право позивача та спонукатиме останнього до ініціювання нових судових спорів (див. пункти 40 - 43, 46, 47, 48, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 зазначено, що:
«умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. […] Цей спір стосується, зокрема, майнових прав на ј частину будинку. Апеляційний суд встановив, що відповідачка під час розгляду справи зареєструвала право власності на будинок. Тому через ризик його відчуження на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту ј частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. Те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року в справі № 908/2382/21 вказано, що: «за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам».
Арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (див. постанову Верховного Суду від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23).
У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року в справі №461/4634/19 вказано, що:
«Конструкція пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України свідчить про те, що позов можна забезпечити накладенням арешту на майно відповідача, яке знаходиться у нього чи перебуває в інших осіб, або яке підлягає передачі йому.
Наведені вище норми ЦПК України не передбачають забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно особи, яка у процесі є третьою особою. Крім того, сам процес забезпечення позову і стадія його вирішення здійснюється без участі сторін, негайно, що передбачено частиною першою статті 153 ЦПК України.
Отже, при вирішенні заяви про забезпечення позову не передбачається розгляд справи по суті, встановлення обставин набуття майна, тощо. Майно у цій справі належить на праві власності третій особі у справі, а позовних вимог до неї не заявлено і саме із цих фактичних підстав мав би виходити суд при вирішенні питання про забезпечення позову».
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
У справі, що переглядається предметом як первісного, так і зустрічного позову є поділ майна подружжя.
При цьому за зустрічним позовом, одним із об`єктів поділу є майнові права на квартиру АДРЕСА_1 .
Саме на вказані майнові права позивач за зустрічним позовом у заяві про забезпечення позову просив накласти арешт, а також саме щодо таких просив заборонити вчиняти дії, спрямовані на їх відчуження (у тому числі, реєстраційні дії).
Зустрічний позов прийнятий судом до спільного розгляду з первісним.
До зустрічного позову ОСОБА_1 , зокрема, додано копію договору № 57-Д1 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 02 травня 2024 року, укладений між ТОВ «АРС-ДІМ» та ОСОБА_3 , предметом якого є майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , а також копію довідки № 57-Д1 від 10 травня 2024 року, виданої ТОВ «АРС-ДІМ», згідно з якою ОСОБА_3 повністю сплатила вартість квартири АДРЕСА_2 за згаданою адресою.
Поряд з цим, матеріали справи не містять відомостей про те, що будинок, в якому знаходиться квартира, майнові права на яку набуто ОСОБА_3 , введений в експлуатацію, а також про те, що за нею зареєстровано право власності на цю квартиру.
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з її змісту не вбачається, що порушуються права ОСОБА_1 . Крім того, судом вказано, що оскільки не подано жодних доказів що свідчать про те, що стороною по справі - ОСОБА_3 може бути відчужено майно та існує ризик такого, та не вказано конкретні юридичні факти, не долучено доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у задоволенні заяви про забезпечення позову належить відмовити.
Проте з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з такого.
Верховний Суд у постанові від 03 березня 2023 року в справі №905/448/22 звертав увагу, що вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права власника в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування.
А при розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед не може бути визначено результат розгляду справи по суті спору, зокрема, не може бути встановлено, чи порушуються права та обов`язки особи, яка звернулася з такою заявою.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 травня 2020 року в справі № 755/15345/17-ц, від 21 квітня 2022 року в справі №592/7729/18 та від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23).
З огляду на наведене, колегія суддів визнає помилковими висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
За встановлених обставин справи, а саме того, що одноосібним набувачем за договором, укладеним під час перебування сторін у справі у шлюбі, майнових прав на квартиру, щодо яких між сторонами існує спір, є саме ОСОБА_3 , а можливість в будь-який момент розпорядитися таким майном, зокрема, у спосіб їх відчуження, без отримання згоди іншого з подружжя, оскільки такий договір не підлягає нотаріальному посвідченню, є беззаперечною, і такі дії у майбутньому можуть утруднити виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь іншого з подружжя, виходячи також з того, що ним обрано такий спосіб поділу цього об`єкта права спільної сумісної власності як визнання за ним права особистої приватної власності на нього, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Щодо виду забезпечення позову, то на переконання колегії суддів, виходячи з того, що право на майнові права, на які вважає за можливе накласти арешт заявник, не зареєстроване за ОСОБА_3 у відповідних державних реєстрах, відтак, арешт, як один із видів обтяжень речових прав на нерухоме майно згідно зі Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не відповідає критеріям для його застосування, визначеним процесуальним законом, адже не зможе ефективно забезпечити вимоги за зустрічним позовом, у разі його задоволення.
Проте, таким видом, який, виходячи з таких ознак як обґрунтованість, достатність та співмірність, є заборона вчиняти власнику майнових прав відповідні дії щодо розпорядження ними, зокрема, у спосіб їх відчуження, а застосування такого виду забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження прав його власника щодо нього.
Колегія суддів наголошує на тому, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб здійснюється в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
При цьому учасники справи не позбавлені права, за наявності передбачених законом підстав, вимагати відшкодування збитків заподіяних забезпеченням позову, а також подавати клопотання, зокрема про скасування заходів забезпечення позову чи заміну одного заходу забезпечення позову іншим (статті 156, 158, 159 ЦПК України).
Колегія суддів також враховує, що під час апеляційного розгляду не встановлено достатніх та/або обов`язкових підстав для застосування зустрічного забезпечення.
Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (абзац другий частини другої статті 376 ЦПК України).
Оскільки наведені в апеляційної скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права знайшли своє часткове підтвердження, оскаржену ухвалу необхідно скасувати, прийняти нове судове рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, а не судом апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково. 
Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2026 року скасувати, прийняти нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , про забезпечення позову задовольнити частково.
Вжити заходи забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя шляхом заборони ОСОБА_3 відчужувати або в будь-який інший спосіб розпоряджатися майновими правами на квартиру АДРЕСА_3 , які були придбані у товариства з обмеженою відповідальністю «АРС-ДІМ» (79018, м. Івано-Франківськ, пл. Ринок, 14, код ЄДРПОУ 30610033) згідно з договором № 57-Д1 від 02 травня 2024 року.
В задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову відмовити.
Стягувач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Боржник: ОСОБА_3 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Постанова підлягає негайному виконанню з дня її ухвалення.
Строк пред`явлення постанови до виконання - протягом трьох років.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич