ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2026 року
м. Чернівці
справа № 727/7631/25
провадження № 22-ц/822/396/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
учасники справи:
позивач – Міське комунальне підприємство «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУН-ЕНЕРГО»
відповідач – ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 08 грудня 2025 року
головуюча в суді першої інстанції суддя Чебан В. М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
У червні 2025 року Міське комунальне підприємство «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» (далі – МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛО-КОМУНЕНЕРГО») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Просило суд стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги у сумі 4 919 гривень 15 копійок, з яких 3 649 гривень 74 копійки – плата за опалення місць загального користування; 1 115 гривень 26 копійок – плата за абонентське обслуговування; 125 гривень 36 копійок – інфляційні втрати; 28 гривень 79 копійок – 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» надає послуги з постачання теплової енергії до багатоквартирного будинку номер АДРЕСА_1 . У цьому багатоквартирному будинку розташоване нежитлове приміщення № 141, власником якого є ОСОБА_1 .
Зазначав, що вищевказане приміщення, яке належить відповідачу, від`єднане від системи централізованого опалення, однак внутрішньобудинкові мережі опалення є складовою спільного майна будинку, а тому власник нежитлового приміщення, тобто ОСОБА_1 зобов`язаний брати участь у витратах на опалення місць загального користування та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем.
Стверджував, що на ім`я відповідача відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для здійснення розрахунків, а взаємовідносини між сторонами регулюються типовим індивідуальним договором про надання послуг з постачання теплової енергії, який має характер публічного договору приєднання відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та розміщений на офіційних веб-сайтах ЧМР та МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО».
Умовами вказаного вище типового договору серед іншого передбачено й обов`язок споживача сплачувати вартість наданих послуг теплопостачання, у тому числі витрати на опалення місць загального користування, а також плату за абонентське обслуговування у розмірах, визначених законодавством.
Вказував, що відповідач у період з 01 листопада 2021 року по 31.05.2025 року не здійснював оплати за надані послуги, внаслідок чого утворилася заявлена до стягнення заборгованість за опалення місць загального користування у сумі 3649,74 гривень.
Позивач зазначав, що на адресу відповідача направлялися повідомлення про наявність боргу та пропозиції врегулювати його в позасудовому порядку, однак останній на такі звернення не реагував, а заборгованість у добровільному порядку не сплатив.
Свого обов`язку по сплаті витрат на опалення місць загального користування відповідач не виконує, внаслідок чого у них за період з 01 листопада 2021 року по 31 травня 2025 року утворилася заборгованість за надані послуги у сумі 4 919 гривень 15 копійок, з яких 3 649 гривень 74 копійки – плата за опалення місць загального користування; 1 115 гривень 26 копійок – плата за абонентське обслуговування; 125 гривень 36 копійок – інфляційні втрати; 28 гривень 79 копійок – 3% річних.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 08 грудня 2025 року позов МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУН-ЕНЕРГО»:
– заборгованість за надані послуги з опалення місць загального користування будинком за період з 01 листопада 2021 року по 31 травня 2025 року в розмірі 3649 гривень 74 копійки;
– плату за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 31 травня 2025 року в розмірі 1115 гривень 26 копійок;
– понесені позивачем інфляційні витрати у розмірі 125 гривень 36 копійок, а також три відсотки річних у розмірі 28 гривень 79 копійок.
Вирішено питання розподілу судових витрат, понесених на сплату судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених статтею 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», у тому числі між власниками (співвласниками) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Суд першої інстанції виснував, що оскільки співвласники квартир в будинку АДРЕСА_1 не обрали модель організації договірних відносин щодо надання послуги з постачання теплової енергії, то відповідно до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» – то з 01 листопада 2021 між позивачем та ОСОБА_1 фактично було укладено типовий індивідуальний договір на надання послуг з постачання теплової енергії.
При цьому, МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО», на виконання умов вищевказаного договору, було надано послуги з централізованого опалення місць загального користування будинком, у зв`язку із чим відповідачеві ОСОБА_1 було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для проведення розрахунків за вищевказану надану позивачем послугу.
Суд першої інстанції зауважив, що підтримання температури вище 0°С у загальних та технічних приміщеннях будинку, особливо в зимовий період, є необхідним для забезпечення належного технічного стану багатоквартирного будинку, в якому розташовані нежитлові приміщення відповідача. Це також стосується інженерних споруд, систем водопостачання та каналізації, з метою запобігання їх промерзанню та руйнуванню конструкцій будинку через різкі температурні зміни.
Разом із цим, відсутність приладів опалення у під`їздах багатоквартирного будинку не свідчить про відсутність системи опалення у місцях загального користування, а також про ненадання відповідачу відповідної послуги.
Позивачем здійснювався розрахунок заборгованості ОСОБА_1 з урахуванням площі приміщення, поверховості, об`єму споживання теплової енергії, коефіцієнта поверховості та тарифу, що підтверджується наданими представником позивача суду розрахунками, які не спростовані відповідачем та з якими суд першої інстанції погодився.
З огляду на зазначене вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з опалення місць загального користування будинком є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 08 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким закрити провадження у справі та передати справу до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд цієї справи.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Вказує, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази виникнення у відповідача спірної заборгованості.
Зауважує, що позов поданий до відповідача з вимогою сплати послуги за опалення місць загального користування будинком, а відповідач не користується місцями загального користування в житловому будинку, у нього окремі входи, а саме приміщення є нежитловим.
Вважає, що спір, який виник між сторонами, не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, адже відповідач є фізичною особою-підприємцем та використовує частину нежитлового приміщення для здійснення господарської діяльності, а іншу частину – здає в оренду юридичній особі.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» надає послуги з постачання теплової енергії в будинок АДРЕСА_1 . 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна нежитлові приміщення (магазин промислових товарів) І, ІІ (приміщення підвалу) та приміщення першого поверху позначені цифрами 140-1 – 140-11 у будинку АДРЕСА_1 належать на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу серії НРМ 273137 – НРМ 273138 від 19 серпня 2021 року (а. с. 10-18, 39).
При цьому, вищевказане нежитлове приміщення, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , складається в тому числі й з нежитлового приміщення № 141 загальною опалювальною площею 46,80 кв.м., які знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується план-схемою приміщень цього будинку, актами обстеження МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» від 10 липня 2024 року та від 20 травня 2025 року (а. с. 7-8, 112-114).
Зазначене також підтверджується долученою представником відповідача технічною документацією на вказані вище нежитлові приміщенні в будинку  АДРЕСА_1 (а. с. 97-101).
Відповідачу відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Згідно з розрахунком МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО», відповідачу нараховано заборгованість за надані послуги з опалення місць загального користування за період з 01 листопада 2021 року по 31 травня 2025 року у розмірі 3649 гривень 74 копійки (а. с. 25).
Відповідно до розрахунку МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» за надані абонентські послуги відповідачу нараховано заборгованість за період з 01 листопада 2021 року по 31 травня 2025 року у розмірі 1 115 гривень 26 копійок (а. с. 24).
На вказану вище заборгованість відповідача МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» нараховано інфляційні втрати та 3% річних за період з 01 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року 125 гривень 36 копійок та 28 гривень 79 копійок відповідно(а. с. 26).
Судом також встановлено, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 №490875 від 10 серпня 2004 року та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 з 2004 року зареєстрований як фізична особа-підприємець(а. с. 40-43).
Згідно з копією договору оренди нежитлового приміщення № 010325-ЧВ12 від 01 березня 2025 року вбачається, що між фізичною особою, громадянином України ОСОБА_1 (орендодавцем) та АТ «ТАСКОМБАНК» (орендарем) було укладено договір оренди, відповідно до змісту якого орендодавцем було передано у тимчасове оплатне користування орендарю частину вищевказаного нежитлового приміщення, яке розташоване у будинку АДРЕСА_1 (а. с. 90-96)
При цьому, факт використання вищезазначених нежитлових приміщень АТ «ТАСКОМБАНК» підтверджується також Актами обстеження МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» від 10 липня 2024 року та від 20 травня 2025 року (а. с. 7-8).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні постанови
Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відтак, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції у межах зазначених вище доводів апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Враховуючи характер спірних правовідносин, а також вимоги та доводи апеляційної скарги, перед апеляційним судом у даній справі постали наступні питання:
– чи правомірним та обґрунтованим є нарахування відповідачу заборгованості за послуги з опалення місць загального користування та абонентське обслуговування з огляду на доводи про фактичне некористування ним загальними приміщеннями багатоквартирного будинку?
– чи підлягає цей спір розгляду в порядку цивільного судочинства, зважаючи на те, що відповідач має статус фізичної особи-підприємця?
За обставин цієї справи, колегія суддів апеляційного суду виснувала, що (1) від`єднання приміщення від централізованої системи опалення та наявність окремого входу не звільняють співвласника багатоповерхового будинку від установленого законом обов`язку брати участь в утриманні спільного майна будинку. (2) Разом із цим, даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки у даному випадку обов`язок з оплати витрат на опалення місць загального користування багатоквартирного будинку виник у відповідача саме як у фізичної особи – співвласника цього будинку, а не з його підприємницької діяльності.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції повною мірою відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.
Щодо правової природи відносин, які виникли між сторонами щодо опалення місць загального користування
Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2007 року № 1198, Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» терміни «житлово-комунальні послуги», «споживач житлово-комунальних послуг», «внутрішньобудинкові системи багатоквартирного будинку», «плата за абонентське обслуговування» вжито у наступних значеннях:
– житлово-комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;
– споживач житлово-комунальних послуг (далі – споживач) – індивідуальний або колективний споживач;
– внутрішньобудинкові системи багатоквартирного будинку – механічне, електричне, газове, сантехнічне та інше обладнання в будинку, яке обслуговує більше одного житлового та/або нежитлового приміщення, у тому числі комунікації до обладнання споживача, системи автономного теплопостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення, обладнання ліфтів, центральних розподільних щитів електропостачання від зовнішньої поверхні стіни будівлі до точки приєднання житлового (нежитлового) приміщення (для систем газопостачання – від запірного пристрою на вводі в будинок до запірних пристроїв включно перед місцями підключення газових приладів, газоспоживального обладнання, теплових агрегатів тощо);
– плата за абонентське обслуговування – платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі – індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі – індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води);
Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Тлумачення частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.
Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК України дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання».
Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17).
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).
Порядок та особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання житлово-комунальних послуг визначаються статтями 13-15 цього Закону.
Відповідно до абзаців 1, 2 частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» y разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Водночас, розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
Відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин):
– індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем;
– фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.
– у разі зміни права власності або користування приміщенням у багатоквартирному будинку, з попереднім власником (користувачем) якого було укладено індивідуальний договір, договір з новим власником (користувачем) вважається укладеним із дня такої зміни.
– споживачі у багатоквартирному будинку, які отримують послугу за іншою моделлю договірних відносин, у разі прийняття рішення про припинення такого договору можуть приєднатися до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, вчинивши дії, що засвідчують їх бажання укласти такий договір, відповідно до абзацу шостого цього пункту.
Отже, законодавством факт укладення вказаного договору пов`язується зі спливом 30-денного строку з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги, якщо протягом цього строку співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 09 квітня 2024 року у справі № 908/710/23.
За обставин цієї справи у листопаді 2021 року набрав чинності укладений між МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» та зокрема ОСОБА_1 типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, в порядку, визначеному частиною 5 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, текст якого оприлюднений на офіційному веб-сайті позивача та на офіційному веб-сайті Чернівецької міської ради та типова форма якого затверджена постановами Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 та від 11 грудня 2019 року № 1182.
У матеріалах справи відсутні докази того, що співвласники багатоквартирного будинку, в якому розташоване нежитлове приміщення, належне відповідачу на праві спільної часткової власності, приймали рішення про вибір моделі договірних відносин або уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами договірні відносини врегульовані саме типовим індивідуальним договором від 01 жовтня 2021 року, копія якого додана позивачем до позовної заяви, що є публічним договором приєднання. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні (а. с. 28-32).
Відповідно до умов типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 01 жовтня 2021 року виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором. Обсяг спожитої споживачем послуги визначається як частина обсягу теплової енергії, спожитої у будинку для потреб опалення, визначеної та розподіленої згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та складається з:
– обсягу теплової енергії на опалення приміщення споживача безпосередньо;
– частини обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку;
– та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.
Обсяг теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення (пункт 5 типового договору).
За змістом статті 2 Закону України «Про теплопостачання» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форми власності.
Відповідно до вимог частин п`ятої, шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання» теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі. Споживач послуг зобов`язаний щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Стаття 20 Закону України «Про теплопостачання», яка визначає загальні засади формування тарифів на теплову енергію, передбачає, що тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.
Порядок нарахування плати за теплову енергію проводиться відповідно до встановлених тарифів та вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року № 1198, та Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28 грудня 2018 року № 315.
Порядок розподілу обсягів комунальних послуг між споживачами врегульовано статтею 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», яка зокрема передбачає, що у будівлях, зазначених у частинах другій і третій статті 4 цього Закону, обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, – за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів – розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої-четвертої цієї статті.
При цьому для цілей розподільного обліку відповідно до цієї статті права та обов`язки споживачів поширюються також на власників майнових прав на об`єкти нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано.
Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.
Аналогічна норма міститься у частині другій статті 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», згідно з якою власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
При цьому нормами Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників (частина перша статті 5), а також те, що витрати на управління багатоквартирним будинком включають витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку (пункт 2 частини першої статті 12).
Відповідно до пункту 14 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 року № 315.
Відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28.12.2018 № 315 (далі – Методика), місця загального користування (далі – МЗК) – загальнодоступні місця у будівлі/будинку (вестибюль, загальний коридор, сходова клітка, загальні кухні, спільні душові та санвузли, загальні пральні, передпокій квартири тощо), окрім допоміжних приміщень.
В свою чергу приміщення з індивідуальним опаленням – приміщення, що забезпечується тепловою енергією від індивідуального джерела, встановленого у ньому, та що на законних підставах від`єднано від внутрішньобудинкової системи опалення, у якому забезпечується нормативна температура повітря (пункт 2 Методики).
Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року №357/4664/16-ц дійшов висновку, що підтримання температури вище 0° C протягом всього року, особливо в зимовий час, в загальних і технічних приміщеннях будинку є важливим чинником для підтримання належного технічного стану багатоквартирного будинку, в якому знаходиться квартира відповідача, та інженерних споруд, системи водопроводу та каналізації всього будинку, з метою уникнення їх промерзання та руйнування самого будинку від різкої зміни температур. У будинку, в якому знаходиться квартира відповідача, належний температурний режим вище 0° C підтримується за рахунок тепловтрат трубопроводів розподільчої системи, яка знаходиться в підвальному приміщенні будинку.
Оскільки житло відповідача знаходиться у багатоквартирному будинку, він зобов`язаний нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, оплачувати послуги згідно з встановленими тарифами.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що вирішуючи спір по суті суд першої інстанції врахував усталену та послідовну практику Верховного Суду стосовно того, що власники квартир багатоквартирних будинків та розташованих у них нежитлових приміщень є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від такої участі (див. постанови Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18 (провадження № 61-22793св19), від 12 березня 2021 року справа № 487/955/18 (провадження № 61-8090св19), від 31 січня 2020 року у справі № 490/12476/16-ц (провадження № 61-29754св18).
Зокрема Верховний Суд у справі № 490/12476/16-ц вказав на те, що припинення споживання теплової енергії на опалення приміщень квартири у багатоповерховому будинку, відповідно і припинення відповідних нарахувань, можливе виключно шляхом відключення від мереж центрального опалення в установленому нормативними документами порядку будинку в цілому, а не в окремій квартирі.
При ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції врахував вищевказані висновки Верховного Суду та дійшов правильного висновку про те, що кожен власник зобов`язаний брати участь у загальному розподілі обсягу спожитої будинком теплової енергії, в тому числі витраченої на опалення МЗК та допоміжних приміщень та своєчасно і в повному обсязі оплачувати надану йому послугу з постачання теплової енергії.
З цих підстав помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що наявність окремого фасадного входу та не користування відповідачем місцями загального користування не усуває останнього від обов`язку брати участь у сплаті загальнобудинкових витрат, оскільки такий обов`язок виникає у відповідача з факту володіння часткою у спільному майні багатоквартирного будинку, а не з обсягу фактичного користування спільними приміщеннями.
Щодо розміру заборгованості відповідача за надані послуги
Відповідно до пунктів 5, 6 частини 2 статті 10 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» для споживачів, приміщення яких оснащені вузлами розподільного обліку, розподілене питоме споживання теплової енергії в розрахунку на 1 квадратний метр площі (1 кубічний метр об`єму) квартири (іншого приміщення) не може становити менше мінімальної частки питомого споживання теплової енергії, яка визначається згідно з методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства; обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, визначається за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого нежитлового приміщення, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна) або за рішенням співвласників будівлі – за іншим принципом, визначеним цією методикою.
Відповідно до Методики № 315 для всіх споживачів будинку спочатку визначаються та розподіляються обсяги спожитої у будівлі теплової енергії на опалення місць загального користування (згідно пункт 2 розділу ІІІ Методики) (далі – МЗК) та функціонування внутрішньобудинкових систем опалення (пункт 2 розділу V Методики).
Згідно з положеннями пункту 12 розділу ІV Методики обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень.
Згідно з пунктом 8 розділу ІV Методики у разі відсутності у виконавця розподілу комунальних послуг даних щодо площ МЗК та допоміжних приміщень та/або даних щодо трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення у підвалах, техпідпіллях та на горищах, то обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення (Q з.б.поп.проект), може бути визначений спрощено: як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі/будинку (Qопбуд): для 1-5 поверхової будівлі/будинку – 25 %; для 6-10 поверхової будівлі/будинку – 20 %; для будівлі/будинку вище 10 поверхів – 15 %; для будівель/будинків комбінованої поверховості – відсоток, визначений як середнє арифметичне значення вищевказаних відсотків в залежності від поверховості частин будівлі/будинку.
Аналіз наданого позивачем детального розрахунку заборгованості дають підстави для висновку, що він складений відповідно до вказаних вище положень Методики № 315, зокрема із урахуванням встановлених тарифів, поверховості будинку та пропорційності опалювальної площі конкретного споживача загальній опалювальній площі (а.с.75-77).
Відповідачем не спростовано правильності розрахунку заборгованості позивача, так само як і не надано жодного доказу його помилковості.
Також, у цій частині помилковими є доводи апеляційної скарги щодо неправильного врахування позивачем площі належного йому приміщення, адже для розрахунку позивачем використовувались значення не загальної площі нежитлового приміщення, а саме опалювальної. Доказів того, що опалювальна площа вказаного нежитлового приміщення є відмінною від зазначеної позивачем у розрахунку заборгованості відповідачем надано не було.
В свою чергу стосовно нарахування відповідачу плати за абонентське обслуговування, колегія суддів виходить із того, що пунктом 33 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, передбачено, що плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем складається в тому числі з плати за абонентське обслуговування, визначеної виконавцем, розмір якої не може перевищувати граничного розміру, встановленого Кабінетом Міністрів України.
Плата за послугу, абонентське обслуговування та плата за обслуговування, поточний ремонт внутрішньобудинкової системи теплопостачання багатоквартирного будинку вноситься споживачем виконавцю щомісяця однієї сумою в порядку та розмірах, визначених договором. При цьому виконавець забезпечує деталізацію інформації щодо структури плати у рахунках споживачів.
У разі коли співвласники багатоквартирного будинку самостійно не обрали однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», та/або не дійшли згоди з виконавцем про розмір плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, плата виконавцю за індивідуальним договором складається з плати за послугу та плати за абонентське обслуговування.
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції, встановивши, що позивач МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» свої обов`язки з постачання теплової енергії виконував, а відповідач  ОСОБА_1 оплату за отримані послуги не здійснював, внаслідок чого утворилась заборгованість, перевіривши наведений позивачем розрахунок заборгованості, дійшов правильного й обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з  ОСОБА_1 на користь МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» заборгованості за послуги з теплопостачання у сумі 4 765 гривень, з яких 3 649 гривень 74 копійки – плата за опалення місць загального користування; 1 115 гривень 26 копійок – плата за абонентське обслуговування.
Доводи апеляційної скарги вищенаведених висновків суду першої інстанції у цій частині не спростовують. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
При цьому апеляційний суд враховує, що апеляційна скарга не містить доводів, які стосуються висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» пред`явлених до ОСОБА_1 у частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, а підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги судом не встановлено
Щодо юрисдикції даного спору
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція – це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства – цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (стаття 19 ЦПК України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, – суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
Відповідно до пунктів 1, 5, 10, 14 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:
– справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці;
– справи у спорах щодо фінансових інструментів, зокрема щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;
– справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;
– справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою.
За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі – позивачами і відповідачами – можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).
Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України (далі – ЦК України), Господарським кодексом України (далі – ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства України, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та правова природа спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Згідно із частиною першою статті 128 ГК України (чинний на час виникнення спірних правовідносин) громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
Визначаючи співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу, необхідно зазначити таке.
Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (частина перша статті 24 ЦК України).
За правилами статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті (частини друга та четверта зазначеної статті).
Відповідно до статті 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки – підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу є усталеним та послідовним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, від 24 квітня 2018 року у справі № 303/5186/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17, від 21 вересня 2019 року у справі № 922/4239/16, від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18, від 09 жовтня 2019 року у справі № 209/1721/14-ц тощо.
Отже, з моменту державної реєстрації ФОП, фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах: як фізична особа та як ФОП.
При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17цс18), від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14-150цс18)).
Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво – це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Відтак підприємець – це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постановах від 13 березня 2018 року у справі № 306/2004/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 263/2359/19, від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19 та інших.
Згідно із частинами першою, другою статті 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.
Суб`єктами господарювання є, зокрема, юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
У частині першій статті 58 ГК України передбачено, що суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що в господарському законодавстві юридична особа та ФОП охоплюються спільним поняттям «суб`єкт господарювання».
У постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 916/385/19 (провадження № 12-167гс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання та чи є ці правовідносини господарськими.
Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23).
У справі, що переглядається судами встановлено, що ОСОБА_1 з серпня 2004 року зареєстрований як фізична особа-підприємець (а. с. 40-43).
Зі змісту позовної заяви, а також рахунків за надані послуги вбачається, що МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» просило суд стягнути з ОСОБА_1 саме як з фізичної особи на свою користь суму заборгованість за надані послуги з опалення місць загального користування у будинку АДРЕСА_1 .
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала, що вона висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
У даній справі колегія суддів виходить із того, що:
– ОСОБА_1 набув право власності на вказані нежитлові приміщення саме як фізична особа, а отже й статусу співвласника багатоповерхового будинку;
– типовий публічний договір про надання послуг з постачання теплової енергії було укладено з відповідачем як із фізичною особою – співвласником багатоквартирного будинку, а не як із суб`єктом господарювання. Позивач пред`явив вимоги також безпосередньо до фізичної особи;
– обов`язок брати участь у витратах на утримання спільного майна, зокрема, оплачувати послуги з опалення місць загального користування, виник у відповідача в силу приписів цивільного законодавства (стаття 322 ЦК України) та безпосереднього факту володіння майном, а не внаслідок здійснення ним підприємницької діяльності;
– позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, яке виникло у відповідача у зв`язку із утриманням майна співвласників багатоповерхового будинку, а не підприємця. Сам по собі факт наявності у відповідача статусу фізичної особи-підприємця не змінює його правового статусу як співвласника будинку у правовідносинах із постачальником комунальних послуг.
Відповідач стверджує, що частина приміщення використовується ним для здійснення підприємницької діяльності.
Разом із цим, апеляційний суд враховує, що частину нежитлових приміщень відповідач передав у користування на правах оренди АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору оренди нежитлового приміщення №010325-ЧВ12 від 01 березня 2025 року саме як фізична особа (а. с. 90). Доказів того, що вказані приміщення передано відповідачем в оренду як підприємцем матеріали справи не містять, а навпаки, спростовується самим договором оренди.
Також, матеріали справи не містять доказів того, чи використовується інша частина приміщення для здійснення господарської діяльності самим відповідачем або іншою особою, а відтак, враховуючи, що позов стосуються стягнення із відповідача заборгованості саме як співвласника багатоповерхового будинку, колегія суддів дійшла висновку, що даний спір не пов`язаний із здійсненням ним підприємницької діяльності та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Отже, МКП «ЧЕРНІВЦІТЕПЛОКОМУНЕНЕРГО» звертаючись до суду з указаним позовом, обґрунтовано визначив належність спору до цивільної юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли не з господарського договору.
Відтак, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спір відноситься до юрисдикції цивільних судів, а отже, правомірно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Близькі за змістом висновки наведено Верховним Судом у постановах від 29 січня 2025 року у справі № 337/3337/23 (провадження № 61-9721св24), від 04 серпня 2022 року у справі № 336/3615/20 (провадження № 61-1558св22), від 21 вересня 2022 року у справі № 644/6381/19 (провадження № 61-1323св21).
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 08 грудня 2025 року ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
Ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 08 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 07 липня 2026 року.
Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді:       Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ВИСОЧАНСЬКА