Справа №585/3913/24 	
Номер провадження 22-ц/816/ 167/26, 22-ц/816/178/26 	
Категорія -  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Собини О.І. (суддя-доповідач), суддів: Сізова Д.В., Щербаченко М.В.,
з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

у присутності :
позивача (відповідача за зустрічним позовом) – ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2025 року у складі судді Цвєлодуб Г.О., ухвалене в м. Ромни Сумської області, 
та апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , яка подана його представником – адвокатом Нежевело Валентиною Вікторівною, 
на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2025 року у складі судді Цвєлодуб Г.О., ухвалене в м. Ромни Сумської області, та на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2025 року у складі судді Цвєлодуб Г.О., постановлену в м. Ромни Сумської області, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

у с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. 
Свої вимоги мотивувала тим, що вони з відповідачем з 09 червня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 червня 2024 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Вказує на те, що вона разом з сином проживає окремо в орендованій квартирі, повністю несе витрати на його утримання. Натомість відповідач в добровільному порядку коштів на утримання дитини не надає, інтересами, навчанням та здоров`ям дитини не цікавиться. 
Посилаючись на те, що відповідач є особою працездатного віку, обмежень щодо праці немає, працює як офіційно так і неофіційно, має високі доходи, інші особи на його утриманні не перебувають, вважає, що є підстави для стягнення з нього аліментів на утримання сина у розмірі частки від його доходів. 
Будучи незгодним із первісним позовом, 19 листопада 2024 року ОСОБА_3 , діючи через свого представника – адвоката Нежевело В.В., подав зустрічний позов, в якому, посилаючись на те, що їх з ОСОБА_1 спільний син – ОСОБА_5 проживає з кінця травня 2024 року з ним в будинку його батьків, з початком навчального року він частіше відвідував м. Ромни, але більшість часу мешкає з ним в с. Артюхівка, Роменського району. Стверджує, що син не планує та не бажає повертатися проживати до матері на постійне місце проживання, матір планує лише відвідувати. З часу постійного проживання сина у нього, він повністю утримував сина, забезпечував його продуктами харчування, одягом, медикаментами, придбав мобільний телефон та іншу техніку, яка сприяє навчанню сина, сплачує кошти за заняття сина з репетитором, і надає готівкові кошти сину в розмірі від 200 до 500 грн, коли син їздить до м. Ромни.
Посилаючись на те, шо мати - ОСОБА_1 з кінця травня 2024 року фінансово участі в утриманні сина не приймала, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти в розмірі частини від всіх видів заробітку та доходів платника аліментів, щомісяця, необхідних та достатніх для забезпечення гармонійного розвитку дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням мінімальної рекомендованої ставки аліментів на дитину у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не менш мінімальної ставки аліментів на дитину у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, згідно до вимог чинного законодавства України, які стягувати з дня звернення до суду з зустрічним позовом, і до досягненням дитиною повноліття. 
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2025 року первісний позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця з дня подання позову, тобто з 13 вересня 2024 року і до повноліття ОСОБА_4 , до 24 листопада 2030 року включно. 
В іншій частині позову – відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 1211 грн 20 коп. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відмовлено. 
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць. 
Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2025 року у задоволенні заяви представника відповідача за первісним позовом та представника позивача за зустрічним позовом – адвоката Нежевело В.В. про винесення додаткового рішення суду про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини – відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що дитина фактично проживає з нею та знаходиться на її утриманні, в АДРЕСА_1 в гості до діда та баби які ним і опікуються, адже батько постійно знаходиться на роботі. Звертає увагу на те, що в судовому засідання відповідач зміг згадати, що після припинення шлюбних відносин ним для сина придбані кросівки, розмір одягу він не зміг вказати. 
На переконання заявника апеляційної скарги, визначений судом першої інстанції розмір аліментів не повністю відповідає інтересам дитини, яка має право на належний рівень матеріального забезпечення і є безпідставно заниженим та суперечить вимогам ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 51 Конституції України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 141, 181-183 СК України, ст. 263 ЦПК України. 
ОСОБА_3 , який діє через свого представника – адвоката Нежевело В.В., в апеляційній скарзі посилаючись на незаконність, неправосудність та несправедливість оскаржуваного рішення, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним дослідженням доказів з цього приводу та відсутності правильної оцінки наданих суду доказів, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції безпідставно визнав встановленими, необґрунтованість та невідповідність висновків, що викладені у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду та ухвалу суду скасувати, ухваливши нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення аліментів, а позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі та вирішити питання розподілу понесених ним судових витрат. 
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції допустив упереджене ставлення до сторони відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, що виразилося в небажанні головуючого судді вирішувати заявлені клопотання, здійснювати розгляд зустрічного позову, визнав явку ОСОБА_3 обов`язковою, чим спричинив йому значні незручності, тоді як ОСОБА_1 діяла виключно через свого представника. Чинилися перешкоди щодо організації судового засідання в режимі відеоконференції з м. Суми, адже позивачка та, відповідно і головуючий суддя, бажали щоб ОСОБА_3 прибув в судове засідання в м. Ромни, що розцінюється як спроба тиску. Допущено упереджене ставлення головуючого під час допиту як свідка відповідача ОСОБА_3 . Були проігноровані подані клопотання сторони відповідача за первісним позовом щодо неналежності, недостовірності та недопустимості поданих доказів, при ухваленні судового рішення були враховані всі докази, в тому числі, які протокольним рішенням суду були повернуті позивачу. Наголошує на тому, що довідка, датована 24 червня 2024 року, видана ОСОБА_6 , довідки від 10 вересня 2024 року та від 24 червня 2024 року, видані ФОП ОСОБА_7 є неналежними, недопустимими та недостовірними доказами в межах заявлених позовних вимог. 
Стверджує, що суд першої інстанції самовільно виклав зміст заявлених позовних вимог, трактував їх на користь позивача, не з`ясував майнове становище сторін, незважаючи на те, що відповідачем заявлялося відповідне клопотання. 
Наголошує на тому, що син, як на момент звернення до суду з позовом, так і на час розгляду справи, не знаходився на повному утриманні ОСОБА_1 , відповідних доказів на підтвердження цих обставин суду надано не було. Також, позивачем не було доведено, що дитина проживає виключно з нею. 
Зазначає про те, що з батьком син проводить 50% свого часу, і в цей час він його повністю утримує, придбає одяг, продукти харчування, оплачує дозвілля та репетитора, а коли дитина знаходиться у матері, він йому надає кишенькові кошти по 500-700 грн, кожного разу коли зустрічається з ним. 
Звертає увагу на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про допит, як свідка малолітнього сина, чим позбавив можливості сторону відповідача за зустрічним позовом у доведеності своєї позиції. 
Заявник апеляційної скарги не погоджується також і з розміром присуджених до стягнення аліментів, адже не було доведено перебування сина на повному утриманні у матері, не відображено в рішенні наявності у матері суттєвих вад здоров`я, а також не взято до уваги стан здоров`я батька. 
Як на підставу для скасування ухвали суду, заявник апеляційної скарги вказує на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у стягненні з позивачки на користь ОСОБА_3 понесених ним витрат на правничу допомогу, не врахував, що первісний позов задоволено частково, суду було надано два договори та квитанції, якими підтверджується понесені ним витрати в статусі відповідача. 
У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_1 посилаючись на доведеність факту проживання сина разом з нею, просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення суду в частині задоволенні первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представник ОСОБА_3 – ОСОБА_8 , посилаючись на недоведеність факту проживання дитини разом з матір`ю та перебування його на повному її утриманні, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 . 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , які підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_1 та заперечили проти апеляційної скарги ОСОБА_3 , яка подана його представником ОСОБА_8 , перевіривши законність й обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача належить задовольнити, а у задоволенні скарга відповідача слід відмовити, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів цивільної справи вбачається, що з 09 червня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с. 9). 
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 червня 2024 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , зареєстрований 09 червня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ромни Роменського міського управління юстиції у Сумській області, актовий запис №89 (т.1, а.с.10-11). 
Згідно витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 з 23 серпня 2024 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 6). 
Малолітній син сторін ОСОБА_4 зареєстрований в за адресою: АДРЕСА_1 , разом з батьком – ОСОБА_3 (т.1, а.с. 62). 
ОСОБА_4 навчається у Роменському ліцеї №2 ім. акад. А.Ф. Йоффе Роменського міської ради Сумської області (т.1, а.с. 87). 
Відповідно до обстеження умов проживання від 26 листопада 2024 року за адресою АДРЕСА_3 , яку родина винаймає, у житловому приміщенні для ОСОБА_5 відведено окреме місце для сну та відпочину, для навчання є необхідне обладнання та пристрої під`єднанні до мережі «Інтернет». ОСОБА_10 забезпечений одягом по сезону та гігієнічними приладами. Встановлено, що стосунки в сім`ї доброзичливі, зі слів ОСОБА_5 він спілкується з батьком коли приїжджає до бабусі та дідуся (т.1, а.с. 119). 
Фахівцем, відповідальним за проведення оцінки потреб сім`ї Роменського міського центру соціальних служб ОСОБА_11 з 21 листопада по 22 листопада 2024 року проведено оцінку потреб дитини ОСОБА_4 та під час спілкування з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було встановлено, що мати з сином проживають в орендованій квартирі, дитина забезпечена всім необхідним для навчання, дитина має окреме місце для сну. Кіріл спілкується з батьком, коли той забирає його до себе, весь час з ним проводяться баба та дід (т.1, а.с. 120-122).
Під час проведення обстеження умов проживання за адресою проживання відповідача ОСОБА_3 – АДРЕСА_1 , було встановлено, що малолітній ОСОБА_4 не проживає (постійно) за місцем своєї реєстрації. ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю в м. Ромни, а у вихідні, канікулярні дні, під час хвороби або в разі відсутності вдома матері – дитина знаходиться в с. Артюхівка (т.1, а.с. 174). 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склалися спірні сімейні правовідносини з приводу утримання дитини. Суд врахував, що сторонами у справі не заперечувалось, що місцем реєстрації сина ОСОБА_4 є будинок у с.Артюхівка Роменського р-ну, де останній проживає із батьком, дідом та бабою у час шкільних канікул, основним місцем проживання ОСОБА_4 є орендована квартира у м.Ромни, де протягом шкільного навчання (року) він проживає разом із матір`ю.
Враховуючи обставини справи та те, що дитина у канікулярний час перебуває у відповідача та утримується останнім у цей період, у той же час у навчальний шкільний рік проживає із матір`ю (позивачем) та перебуває на її повному утриманні, суд дійшов до висновку про часткове задоволення первісного позову та вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. 
При цьому, суд вважав за необхідне у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, так як у ході судового розгляду беззаперечно не було встановлено, що постійним місцем проживання дитини ОСОБА_4 , є місце його реєстрації за адресою проживання батька у с.Артюхівка Роменського р-ну.
Колегія суддів погоджується з наведеними судом першої інстанції висновками щодо наявності підстав для стягнення аліментів на утримання сина на користь ОСОБА_1 та відмову у задоволені зустрічного позову, з огляду на таке. 
У частині 3 статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Згідно з статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
ОСОБА_3 та його представник обґрунтовують зустрічний позов тим, що малолітній син сторін близько 50% часу в рік проводить саме з батьком та він несе витрати на його утримання в повній мірі, що на їх думку, є достатньої підставою для стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання сина на користь ОСОБА_3 . 
Однак, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів стороною відповідача за первісним позовом надано не було. Показання допитаного, як свідка ОСОБА_3 таким доказом не є, з огляду на його особисту заінтересованість в результатах розгляду цієї справи, крім того вони не узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами. 
Так, під час проведення обстеження умов проживання сторін, а також оцінки потреб сім`ї було встановлено, що постійним місцем проживання їх малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є АДРЕСА_3 де він і проживає разом з матір`ю, тоді як перебування ОСОБА_5 в с. Артюхівка, за місцем його реєстрації носить тимчасовий характер, а саме на вихідні дні та його канікули. Як вбачається з акту обстеження умов проживання, вказані обставини підтвердили батьки ОСОБА_3 – ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . 
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 в повній мірі утримує свого сина, зокрема забезпечує його одягом, взуттям, шкільним приладдям, предметами гігієни, продуктами харчування, несе витрати на лікування сина, тощо. 
Копія чеку №001 від 23 червня 2024 року підтверджується придбання мобільного телефону та захисної плівки, що не доводить факт здійснення батьком утримання сина. 
Надання малолітньому сину матеріальної допомоги у добровільному порядку, у вигляді кишенькових грошей, є правом батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дитину. 
Слід звернути увагу і на те, що за змістом ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.
За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Враховуючи те, що спільний син сторін проживає разом з матір`ю, а з позиції сторін слідує, що вони не дійшли згоди щодо способу участі батька в утриманні сина, тому є підстави для стягнення з нього аліментів на користь матері - ОСОБА_1 .
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із присудженим до стягнення з ОСОБА_3 розміром аліментів, адже періодичне проживання дитини разом з батьком не є обставиною, що підлягає врахуванню при визначенні розміру участі батька в утриманні сина, в розумінні ст. 182 СК України. 
Тим більш, як уже зазначалося, аліменти покликані виключно на забезпечення потреб дитини, а не матері. Відповідач не позбавлений можливості звернутися до органу опіки та піклування із заявою щодо перевірки цільового витрачення аліментів. 
Колегія суддів не вбачає підстав для врахування долученого до апеляційної скарги витягу з рішення експертної комісії з оцінювання повсякденного функціонування особи, адже даний витяг отриманий ОСОБА_3 11 лютого 2025 року, тобто ще до ухвалення судом оскаржуваного рішення, а його представником не було наведено об`єктивних обставин, які перешкоджали надати цей доказ суду першої інстанції. 
Наданою стороною відповідача виписки з медичної карти стаціонарного хворого №24401 підтверджується наявність у відповідача хронічних захворювань, однак вони не доводять, що ОСОБА_3 несе значні фінансові витрати на своє лікування. 
Більш того, під час розгляду справи інстанційними судами, відповідач та його представник повідомляли, що ОСОБА_3 працевлаштований. Доказів перебування на утриманні у ОСОБА_3 непрацездатних осіб не надано. 
Таким чином, врахувавши працездатний вік відповідача, стан його здоров`я, відсутність на утриманні інших дітей або непрацездатних членів сім`ї, майновий стан сторін, колегія суддів дійшла до висновку, що з відповідача за первісним слід стягнути аліменти в розмірі частини від його заробітку (доходу), що відповідатиме вимогам розумності і справедливості та буде необхідним та достатнім для забезпечення витрат на навчання, гармонійний розвиток дітей за загальновідомими обставинами про щоденну потребу сина у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного розвитку, з урахуванням постійного зростання цін на товари та послуги для дитини.
Колегією суддів не встановлено істотного порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляду даної судової справи, які б стали підставою для скасування судового рішення. 
Зокрема, твердження сторони відповідача про упереджене ставлення головуючого судді є непереконливими, адже судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення була врахована та надана належна оцінка позиції ОСОБА_3 та його представника, вирішені заявлені ними клопотання. 
Судом першої інстанції було забезпечено можливість участі відповідача разом із своїм представником – адвокатом Нежевело В.В. в режимі відеоконференції. 
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про допит як свідка малолітнього сина сторін, адже дане клопотання не було мотивовано тим, що про обставини його утримання батьками відомо лише і виключно дитині і вони не можуть бути встановлені іншим способом. 
Частиною 2 статі 171 СК України визначено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Однак, вирішення судом спору щодо утримання батьками дітей не включено до переліку питань при розгляді яких враховується судом думка неповнолітньої дитини. 
Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції з прав людини зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його неможна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок з обґрунтування рішення, є різною, залежно від характеру рішення.
ЄСПЛ неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (Ruiz Torija v. Spain, 21.01.1999).
Таким чином, у відповідності до положень п. 4 ст. 376 ЦПК України, рішення суду належить змінити в частині присудженого до стягнення розміру аліментів. 
Переглядаючи оскаржувану ухвалу суд, в межах доводів апеляційної, колегією не встановлено підстав для її стягнення на користь ОСОБА_3 понесені ним витрати на правничу допомогу, зважаючи на те, що за наслідками апеляційного перегляду позивача рішення суду, позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено у повному обсязі. 
Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана його представником – адвокатом Нежевело Валентиною Вікторівною, залишити без задоволення. 
Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2025 року змінити в частині присудженого до стягнення розміру аліментів, виклавши другий абзац резолютивної частини цього рішення, в такій редакції:
«Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця з дня подання позову, тобто з 13 вересня 2024 року і до повноліття ОСОБА_4 , до 24 листопада 2030 року включно.» 
В іншій частині рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 04 березня 2025 року залишити без змін.
Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 12 травня 2026 року.

Головуючий -  	О.І. Собина	

Судді: Д.В. Сізов 

М.В. Щербаченко