ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

14 травня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/2272/25
Головуючий у першій інстанції – Овсієнко Ю. К.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/740/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради, Управління державної казначейської служби України,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Управління державної казначейської служби України у місті Чернігові Чернігівської області на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, Управління державної казначейської служби України у місті Чернігові Чернігівської області про стягнення коштів,-
В С Т А Н О В И В :
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, Управління Державної казначейської служби України у місті Чернігові Чернігівської області, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на її користь 3% річних за прострочення виконання постанови Верховного Суду від 04.03.2020 в сумі 668,86 грн, інфляційні втрати за несвоєчасне виконання постанови Верховного Суду від 04.03.3030 в сумі 3334,51 грн, а всього на загальну суму 4003,37 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що постановою Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 751/6763/18 позов задоволено частково, стягнуто з УПСЗН Новозаводської районної у м. Чернігові ради 5000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. За вказаним судовим рішенням видано виконавчий лист, який направлено на виконання до Головного Управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області. Згідно виписки з карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» судове рішення у вказаній справі виконано 18.11.2024 та позивач отримала грошові кошти. Тримісячний строк виконання постанови Верховного Суду від 04.03.2020 сплив 04.06.2020. Строк несвоєчасного виконання судового рішення склав 1629 днів.
Зазначала, що нею написана заява до Державної казначейської служби України щодо нарахування та забезпечення виплати 3% річних від прострочення, а також інфляційних втрат за порушення строку виконання постанови Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 751/6763/18. Листом Управління Державної казначейської служби України у місті Чернігові Чернігівської області від 16.01.2025 № 04-09-08/117 повідомило, що управління не наділено повноваженнями щодо нарахування та виплати інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду.
Позивач вважала, що Управління Державної казначейської служби України у місті Чернігові Чернігівської області незаконно відмовило в нарахуванні та виплаті 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасну виплату коштів за вищевказаним рішенням суду.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011.
Зауважувала, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судове рішення повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 18.12.2025 позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 відсотки річних за прострочення виконання постанови Верховного Суду від 04.03.2020 в сумі 492,33 грн та суму інфляційних втрат в розмірі 2 591,27 грн, а всього на загальну суму 3 083,54 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави.
В обґрунтування рішення, суд першої інстанції зазначив, що фактична виплата суми заборгованості за постановою Верховного Суду від 04.03.2020 в сумі 5000,00 грн отримана ОСОБА_1 18.11.2024, тобто з пропуском трьохмісячного терміну на виплату заборгованості, враховуючи, що три місяці для виконання рішення суду (виконавчого листа у справі № 751/6763/18) сплинули 06.08.2021, отже право позивача на стягнення інфляційних та 3% річних виникло з 07.08.2021 по 17.11.2024 (включно останній день, який передує дню виплати), таким чином наявні підстави для задоволення позовних вимог частково.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, Управління державної казначейської служби України у місті Чернігові Чернігівської області звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права.
За доводами апеляційної скарги, Управління під час опрацювання документів справі №751/6763/18 встановило, що відсутні підстави для застосування Закону про гарантії під час виконання рішення суду. Законодавець визначив вичерпний перелік рішень, виконання яких здійснюється з урахуванням особливостей, встановлених Законом про гарантії.
Посилається, що порядок, визначений пунктами 35 – 40 Порядку №845 стосується безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам. Натомість у виконавчому листі Новозаводського районного суду м. Чернігова, виданому 01.03.2021, та ухвалі Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.03.2021 у справі №751/6763/18 чітко визначено боржником Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради.
Зазначає, що законодавство не передбачає строку для виконання рішень суду про стягнення коштів з рахунків боржника – органу місцевого самоврядування.
Вважає, що суд першої інстанції помилково посилається на статтю 5 Закону про гарантії, оскільки правовідносини, які склалися щодо виконання рішення суду по справі №751/6763/18, не регулюються нормами Закону про гарантії, зокрема, в частині тримісячного строку на перерахування коштів, тому посилання на порушення строку перерахування коштів є незаконними та необґрунтованими.
Посилається на частину 2 статті 1 ЦК України, яка визначає, що до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Спірні правовідносини у даній справі виникли з підстав несвоєчасного виконання, на думку позивачки, боржником судового рішення про стягнення коштів, виконання якого регулюється спеціальним законодавством, а саме Порядком №845, тобто, ці правовідносини не регулюються цивільним законодавством відповідно до частини першої статті 1 ЦК України, отже застосування до них будь-яких положень ЦК України, є неможливим.
Наголошує на тому, що законодавство, зокрема і Порядок №845, не передбачає строку для виконання рішень суду про стягнення коштів з рахунків боржника – органу місцевого самоврядування. Рішенням суду у справі №751/6763/18 боржником визначено Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради, тому суб`єктом відповідальності у справі №751/6763/18 є Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради, який зобов`язаний виконати рішення суду про стягнення з нього 5000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Управління, як територіальний орган Казначейства, залучене до справи лише з огляду на надані йому повноваження щодо безспірного списання коштів боржника, тобто як орган, котрий має вчинити чітко визначені Порядком №845 дії, спрямовані на виконання судового рішення.
Стверджує, що судом першої інстанції помилково застосовані норми статті 625 ЦК України для обґрунтування стягнення з Державного бюджету України 3 % річних та інфляційних втрат у справі №751/6763/18.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Вважає, що обов`язок зі сплати грошових коштів на користь позивачки виник з факту завдання їй майнової шкоди. Такий обов`язок не припиняється у зв`язку з прийняттям судом рішення про стягнення майнової шкоди. Як наслідок, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання (відшкодування шкоди) триває і після прийняття відповідного судового рішення, обов`язок зі сплати інфляційних втрат та 3% річних продовжує існувати.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що постановою Верховного Суду України від 04.03.2020 у справі № 751/6763/18 позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради на користь ОСОБА_1 5000,00 грн на відшкодування моральної шкоди (а.с. 6-12).
01.03.2021 Новозаводським районним судом міста Чернігова видано виконавчий лист у справі № 751/6763/18 про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради на користь ОСОБА_1 5000,00 грн на відшкодування моральної шкоди (а.с. 43).
Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30.03.2021 замінено сторону виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа у справі № 751/6763/18 про стягнення із Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у місті Чернігові ради на користь ОСОБА_1 5000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, а саме: боржника Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у міста Чернігові ради (код ЄДРПОУ 03196208) на його правонаступника - Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради (код ЄДРПОУ 43649464) (а.с. 44-46).
06.05.2021 ОСОБА_1 звернулася до Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області з заявою про прийняття на виконання виконавчого документу виданого 01.03.2021 по справі № 751/6763/18 щодо стягнення з Департаменту соціальної політики ЧМР коштів в сумі 5000,00 грн (а.с. 42).
Згідно запиту щодо безспірного списання коштів з рахунків боржника від 11.05.2021 Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області повідомило Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради про надходження заяви про стягнення коштів згідно виконавчого листа Новозаводського районного суду міста Чернігова виданого 01.03.2021 та ухвали Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30.03.2021 про заміну боржника по справі № 751/6763/18, відповідно до п.29 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 № 845 зі змінами просили у строк до 18.05.2021 надати дані для здійснення безспірного списання (а.с. 47).
17.05.2021 Департамент соціальної політики звернувся до Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області з проханням відновити платежі за всіма КПКВ (КТКВ) та КЕКВ Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, окрім КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» КПКВ 0810180 «Інша діяльність у сфері державного управління», МФО 820172 (а.с. 48).
06.07.2021 Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області звернулося до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради з листом-вимогою, в якому повідомили, що борг перед ОСОБА_1 згідно виконавчого листа по справі № 751/6763/18 на даний час залишається не сплаченим. Керуючись п.31 Порядку у зв`язку з відсутністю відкритих асигнувань (коштів на рахунку) для сплати боргу вимагали вжити необхідні заходи для встановлення таких асигнувань або здійснити інші дії, спрямовані на виконання судового рішення, та в строк до 06.08.2021 повідомити Управління Державної казначейської служби у м. Чернігові Чернігівської області письмово (а.с. 49).
06.08.2021 Департамент соціальної політики повідомив Управління Державної казначейської служби України у м. Чернігові Чернігівської області, що Департамент вжив належних заходів для забезпечення виконання судового рішення у вказаній справі, але фінансова можливість для цього відсутня. Просили для виконання зазначеного вище судового рішення про стягнення передати до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 Порядку (а.с. 50). 
Згідно платіжної інструкції № 18-11-1 (#525015080) від 18.11.2024 Департаментом соціальної політики ЧМР сплачено ОСОБА_1 5000,00 грн, призначення платежу – безспірне списання моральної шкоди згідно вик. листа № 751/6763/18 виданого 01.03.2021 (а.с. 13, 54).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що фактична виплата суми заборгованості за постановою Верховного Суду від 04.03.2020 в сумі 5000,00 грн отримана ОСОБА_1 18.11.2024, тобто з пропуском трьохмісячного терміну на виплату заборгованості, отже, три місяці для виконання рішення суду (виконавчого листа у справі № 751/6763/18) сплинули 06.08.2021, таким чином право позивача на стягнення інфляційних та 3% річних виникло з 07.08.2021 по 17.11.2024 (включно останній день, який передує дню виплати). 
З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до ч. 3 ст. 11, ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
За ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати від боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу ч.ч. 2 та 3 ст. 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в ст. 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
За ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
ЦК України, прийнятий 16.01.2003 року, набрав чинності 01.01.2004 року, тоді як Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» був прийнятий 05.06.2012 та набрав чинності 01.01.2013. Стаття 625 ЦК України діє у незмінній редакції з часу набрання чинності цим Кодексом. Так само незмінним залишається припис ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який не встановлює іншого, ніж у ч. 2 ст. 625 ЦК України, розміру процентів.
Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18, пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18, пункти 21, 22, 25, 42, 45), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)).
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зробила висновок, за яким положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22)).
Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не обмежує поширення дії ст. 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у ст. 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22)).
За матеріалами справи, постановою Верховного Суду від 04.03.2020 стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради на користь ОСОБА_1 5000,00 грн у відшкодування моральної шкоди (а.с.6-12).
01.03.2021 Новозаводським районним судом міста Чернігова видано виконавчий лист у справі № 751/6763/18 про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у м. Чернігові ради на користь ОСОБА_1 5000,00 грн на відшкодування моральної шкоди (а.с. 43).
Згідно платіжної інструкції № 18-11-1 (#525015080) від 18.11.2024 Департаментом соціальної політики ЧМР сплачено ОСОБА_1 5000,00 грн, призначення платежу – безспірне списання моральної шкоди згідно вик. листа № 751/6763/18 виданого 01.03.2021 (а.с. 13, 54).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо права позивачки на стягнення на її користь інфляційних втрат та 3 % річних підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) відступила від свого висновку у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц щодо обчислення початку періоду прострочення держави з виконання рішення суду про стягнення коштів із Державного бюджету України та виснувала, що з огляду на припис частини четвертої статті 3 Закону №4901-VI прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: 1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; 2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України.
Тому припис ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема, державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.
Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21)).
Таким чином, колегії суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовуються до спірних правовідносин. Позивач має право на стягнення інфляційних витрат у розмірі 2591,27 грн і 3% річних за невиконання державою грошового зобов`язання у розмірі 492,33 грн, тому доводи апеляційної скарги щодо того, що судом першої інстанції помилково застосовані норми ст. 625 ЦК України для обґрунтування стягнення з Державного бюджету України 3% річних та інфляційних втрат у справі №751/6763/18 є безпідставними.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів також враховує відсутність доводів на спростування наведених у рішенні суду першої інстанції доводів щодо правильності періодів та сум визначених судом першої інстанції до стягнення.
Також, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що порядок, визначений пунктами 35 – 40 Порядку №845 стосується безспірного списання коштів з державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам, боржником визначено Департамент соціальної політики Чернігівської міської ради, з врахуванням наступного.
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в ч. 4 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.
За змістом ч. 2 ст. 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України). За змістом ст. 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.
З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу.
В судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.
У спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивачки публічно-владні управлінські функції (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (провадження № 14-10цс23).
Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника.
Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються.
Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (пункти 6.16, 6.21, 7.1-7.2), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 4, 36), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 71)).
З огляду на викладене, задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 367-369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу Управління державної казначейської служби України у місті Чернігові Чернігівської області - залишити без задоволення.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 14.05.2026.

Головуючий Судді :