Справа № 357/1980/26
Провадження № 2/357/3472/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Ярмола О. Я. ,
при секретарі – Вдовика А. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики -

В С Т А Н О В И В :

09.02.2026 позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 15.10.2010 в розмірі 2000000 доларів США та судових витрат.
Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що 15.10.2010 року він передав ОСОБА_2 в борг 2000 000 дол. США, про що відповідач власноручно написала розписку та підписала Договір позики. Дані кошти відповідач зобов`язалася повернути протягом 10 місяців з моменту отрмання вимоги про повернення. Позивач направив відповідачу 04.02.2025 року вимогу про повернення коштів, однак, відповідач свої зобов`язання не виконала, кошти не повернула, що слугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Процесуальні дії та рішення у справі.
09.02.2026 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, даний позов було передано на розгляд судді Ярмолі О.Я. (а.с.10)
23.02.2026 суддя Білоцерківського міськрайонного суду Ярмола О.Я. прийняла позовну заяву та відкрила провадження у справі, за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання було призначено на 23.03.2026 (а.с.16).
20.03.2026 відповідач напарвила суд заяяву про визнання позовнихї вимог (а.с.20).
27.03.2026 ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, суд постановив закрити підготовче провадження та призначив розгляд спарви по суті на 30.04.2026.
30.04.2026 суд перейшов до стадії ухвалення суддового рішення та згідно ч. 1 ст. 244 ЦПК Ураїни рішення в даній справі проголошено 08.05.2026 року. 
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. 
Відповідач в судовому засіданні позов визнала.
З`ясувавши позицію учасників судового процесу, дослідивши матеріали даної справи, оглянувши оогиигінал Договру позики та розписки, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 15.10.2010 року відповідач ОСОБА_2 одержала в борг від позивача ОСОБА_1 кошти в сумі 2000 000 доларів США. Відповідач зобов`язалася повернути борг готвікою протягом 10 місців з моменту вимоги (п.2 Договру позики). Наведене підтверджено оригіналом Договру позики від 15.10.2010 (а.с.8) та власноручно складеної розписки від 15.10.2010, яка станом на 23.03.2026 не містить жодних відміток про повернення боргу, чи частини цього боргу (а.с.9).
Позивач стверджує, що станом на день розгляду даної справи, позику відповідач не повернула. Кошти передавалися позивачу протягом року, в 2010 році на розвиток бізнесу. Позивач передавав відповідачу кошти в гривні, що на той час було еквівалентно 2000 000 дол. США, та враховуючи всі ризики з коливанням курсу гривні, сторони домовилися, що борг має бути повернутий в доларах США. Сторони перебувають в дружніх віднсинах, раніше позивач неодноразово позичав кошти ОСОБА_2 , вони деякий час разом працювали. Кошти належали особисто позивачу, частина з яких була ним успадкована. 
Відповідач в судовому засіданні пояснила, що позичила у позивача кошти без відсотків на розвиток власного бізнесу, зобов`язалася повернути кошти протягом 10 місцяів з дня вимоги, яку вона отримала рік тому, але наразі повернути кошти не може. Відповідач не перебувала в шлюбі під час отримання позики, і на даний час. ОСОБА_2 повідомила суду, що її зобов`язання, пов`язані з вказаною позикою ніяким чином не вплинуть на права чи інтереси третіх осіб.
Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
В даному випадку, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі.
Згідно п.2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Суду надані позивачем письмовий Договір позики та розписка в підтвердження того, що відповідач взяла у позивача в борг кошти в сумі 2000000 дол. США, із зобов`язанням повернути борг протягом 10 місяців з моменту вимоги про повернення боргу. Хоча надана суду розписка і не є належною письмовою формою договору позики, як вважає суд, але згідно законодавства може прийматися до уваги і приймається судом для підтвердження укладення договору позики між сторонами.
Згідно приписів ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики.
Крім того, як було зазначено вище, сторони уклали Договір позики, де погодили основні умови щодо даної позики. Зокрема, як в Договорі позики так і в розписці зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яку зобов`язалася повернути відповідач, строк і порядок виконання зобов`язання та дата складання розписки і особистий підпис боржника.
Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й надані суду Договір позики і розписка свідчать про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.
У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України) постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».
У даній справі було досліджено оригінал Договору позики від 15.10.2010 та розписку, складену цією ж датою. В зазначених правочинах сторони чітко погодили, що позика надається в доларах і повернення коштів передбачено в доларах США. А тому, суд вважає, що стягнення боргу має відбуватися саме в тій валюті в якій було надано позику і погоджено сторонами.
Такі ж висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 14-446цс18, в постанові ВС від 16.11.2022 року по справі № 301/2052/18.
Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З пояснень сторін слідує, що на даний час відповідач не повернула борг. А тому проаналізувавши всі надані по справі докази, суд приходить до висновку, що між сторонам, дійсно, мав місце договір позики, заборгованість ОСОБА_2 становить 2000000 дол.США, умови договору позики відповідач не виконала, протягом 10 місяців / з 04.02.2025 по 04.12.2025/ кошти за вимогою не повернула. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з суми судового збору 16 640 грн., що підтверджено відповідною квитанцією (а.с.1)
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 158, 258- 265, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 15.10.2010 року в розмірі 2 000000 доларів США (два мільйони доларів США) та судові витрати по справі в сумі 16 640 грн. (шістнадцять тисяч шістсот сорок гривень).
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач : ОСОБА_1 / РНОКПП НОМЕР_2 , проживає по АДРЕСА_1 /
Відповідач : ОСОБА_2 / РНОКПП НОМЕР_1 , проживає по АДРЕСА_2 /
Повний текст рішення складено та підписано 08.05.2026 року. 

Суддя 	О. Я. Ярмола