Окнянський районний суд Одеської області 
Справа № 506/109/26
Провадження № 2/506/166/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

05.06.2026 року селище Окни

Окнянський районний суд Одеської області в складі
головуючого судді Чеботаренко О.Л.
за участю секретаря судового засідання Смернової Д.Ю.
представника позивача адвоката Чирки О.О.
представника відповідача – Міністерства оборони України Дідуха С.П.
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Окни в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення в розмірі 5000000 грн, 
В С Т А Н О В И В:

06 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення в розмірі 5000000 грн.
11 лютого 2026 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі. 
07 квітня 2026 року було закрито підготовче провадження і справа призначена до судового розгляду. 
Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 12 травня 2022 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб .
ОСОБА_2 28 лютого 2019 року уклав контракт про проходження служби в ЗСУ і на підставі наказу військової частини НОМЕР_1 від 28 лютого 2029 року був зарахований до списків особового складу вказаної частини. 
14 серпня 2022 року ОСОБА_2 , перебуваючи на військовій службі , загинув. Його смерть настала від вогнепального поранення в область черевної порожнини внаслідок пострілу ОСОБА_3 із закріпленої за ним вогнепальної зброї – автомату АК -74 , серійний номер НОМЕР_2 з під`єднаним до нього магазином , спорядженим патронами калібру 5,45 мм. 
Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2024 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 414 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років , а також стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 1000000 грн. 
08 липня 2025 року ухвалою Одеського апеляційного суду у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказаний вирок було скасовано в частині засудження останнього і кримінальне провадження закрито. 
Таким чином, право позивача на компенсацію моральної шкоди, завданої їй кримінальним правопорушенням, не компенсовано і тому позивач змушена звернутися з вказаним позовом.
Щодо обставин загибелі ОСОБА_2 , то відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2021 року солдат ОСОБА_3 призначений на посаду номера обслуги зенітного артилерійського відділення зенітного артилерійського взводу НОМЕР_3 окремого мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 .
13 серпня 2022 року близько 16-00 години ОСОБА_3 у зв`язку із виконанням завдань за призначенням перебував на позиціях НОМЕР_3 окремого мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , що являють собою територію подвір`я приватного домоволодіння.
Разом з ним у зазначеному місці перебував і водій-номер обслуги зенітно- артилерійського відділення зенітно-артилерійського взводу військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_2 , оскільки він у парі ніс службу із ОСОБА_3 .
Відповідно розділу 10 Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 29.06.2005 року № 359, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 серпня 2005 року за № 933/112013 Військовослужбовці отриману стрілецьку зброю та боєприпаси повинні постійно тримати при собі. Під час розміщення в будівлях, інших пристосованих для проживання приміщеннях стрілецьку зброю дозволяється зберігати: поставленою стійко до стіни; підвішеною за ремені на цвяхах або складеною на полицях.
У зв`язку із вищезазначеним у ОСОБА_3 при собі знаходилась закріплена за ним вогнепальна зброя - 5,45 мм автомат Калашникова (АК-74), серійний номер НОМЕР_2 , 1978 року виготовлення, до якого був приєднаний магазин, споряджений патронами.
ОСОБА_3 , в порушення вимог ст.ст. 9, 11, 13, 16, 17, 30, 31, 125, 126, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІV, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №551-ХІV, п. п. 52, 110 «Настанови зі стрілецької справи 5,45 мм автомати Калашникова та 5,45 ручні кулемети Калашникова», затвердженої Головнокомандувачем Сухопутних військ Збройних Сил України у 2004 році, будучи зобов`язаним тримати зброю зарядженою, завжди готовою до застосування (при цьому патрон у патронник не досилати), перевідник вогню тримати на запобіжнику, якщо не передбачається негайного відкриття вогню, та знімати із запобіжника лише перед зарядженням і стрільбою, а також не направляти зброю на людей, незалежно від того, заряджена вона чи ні, діючи із злочинною недбалістю, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, не поставив на запобіжник закріплений за ним автомат.
В ході спілкування наодинці, між військовослужбовцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_3 взяв автомат, щоб переставити його в інше місце. Діючи з необережністю, випадково натиснув на спусковий гачок автомата та здійснив неконтрольований постріл в бік ОСОБА_2 , внаслідок якого спричинив потерпілому вогнепальне поранення черевної порожнини.
Після цього, ОСОБА_3 здійснив заходи з надання першої медичної допомоги та забезпечив евакуацію ОСОБА_2 до медичної установи.
ОСОБА_2 був доставлений до КНП Миколаївської міської ради «Міська лікарня №3» з тілесним ушкодженням у вигляді одного скрізного вогнепального поранення органів черевної порожнини з пошкодженням 9-10-го ребра по середньо пахвовій лінії зліва, селезінки, лівої нирки, петель кишечника, шлунку, тіл та відростків 3-го та 4-го поперекових хребців, яке супроводжувалось масивною внутрішньочеревною кровотечою та від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 о 07-00 годині він помер у лікарні.
Крім того, за матеріалами службового розслідування комісія прийшла до висновку ,що особою, яка допустила порушення норм правових актів , внаслідок яких настала смерть ОСОБА_2 , слід визнати ОСОБА_3 ; смерть ОСОБА_2 визнана такою, що пов`язана з виконанням військової служби .
Втрата близької людини завдала позивачу моральних страждань, які вона оцінила у 5000000 грн. Смерть чоловіка негативно вплинула на її звичайний життєвий ритм, що позначилося на загальному психологічному стані та призвело до душевних страждань. Часто проявляються емоційні спалахи, виникає дратливість, збудливість, а тому внаслідок заподіяння їй моральних страждань страждає не лише позивач, а її близькі люди .Її непокоять постійні неврози, які проявляються тривогою, страхом та нездатністю у повній мірі зосередитися на основних питаннях її життя. Позивач зазнала вкрай тяжких і незворотних моральних страждань та хвилювань , спричинених загибеллю чоловіка внаслідок його смерті на службі. 
Саме через неправомірні суспільно-небезпечні дії ОСОБА_3 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , що підпорядкована Міністерству оборони України, позивач зазнала немайнові втрати, спричинені моральними стражданнями, які позначили негативні зміни у її житті, у зв`язку з чим виник спір між сторонами. 
Так, ОСОБА_3 вчинив вищевказані неправомірні дії, перебуваючи на військовій службі та виконував службові обов`язки, а шкода, заподіяна за допомогою вогнепальної зброї, яка перебувала на праві оперативного управління у відповідача, є джерелом підвищеної небезпеки.
Тому, відповідно до ч.2 ст.1187, ст.1190 ЦК України , ст.5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» , завдану позивачу моральну шкоду , на думку останньої, слід стягнути солідарно з відповідачів. 
Представник відповідача- Міністерства Оборони України - надав відзив на позовну заяву, де зазначив що позивачем не обґрунтовано, якими саме діями Міноборони їй була завдана моральна шкода та в чому взагалі полягає протиправність дій або бездіяльності Міноборони, які стали причиною заподіяння їй моральної шкоди та який причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) Міноборони та завданою шкодою. 
Крім того, жодних розрахунків моральної шкоди, яку позивач оцінила в 5000000 грн , остання не надала .
При цьому, як зазначено у відзиві, державою відшкодовано позивачу шкоду , завдану особі, яка проходила військову службу. Так, відповідно до ч. ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців», п.2 постанови КМУ від 28 лютого 2022 року №168 « Питання деяких виплат військовослужбовцям ,особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» ( в редакції, яка діяла на час смерті військовослужбовця), позивачу призначено одноразову грошову допомогу у розмірі 15000000 грн. 
Також, на думку представника відповідача, Міністерство оборони України, не є належним відповідачем по справі , так як ОСОБА_3 проходив службу у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 підпорядкування командування Сухопутних військ ЗСУ. Відповідно до ст.3 Закону України «Про Збройні Сили України» як командування Сухопутних військ ЗСУ , так і військова частина НОМЕР_1 не перебувають у безпосередньому підпорядкуванні Міністерства оборони України .Тому представник відповідача просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до Міністерства оборони України. 
Представник відповідача- військової частини НОМЕР_1 надав відзив на позовну заяву, де зазначив, що позивачем не доведено всіх складових цивільно-правової відповідальності та не визначено, на його думку , правильно суб`єкта такої відповідальності . 
Крім того, жодних розрахунків моральної шкоди, яку позивач оцінила в 5000000 грн , остання не надала, що свідчить про безпідставність заявленої суми відшкодування .
При цьому , як зазначено у відзиві представника відповідача , державою вже відшкодовано позивачу шкоду , завдану особі, яка проходила військову службу. Так, відповідно до ч. ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців» , п.2 постанови КМУ від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового та начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (в редакції, яка діяла на час смерті військовослужбовця», позивачу призначено одноразову грошову допомогу у розмірі 15000000 грн. 
Крім того, смерть ОСОБА_2 настала внаслідок вогнепального поранення, при цьому вирок суду першої інстанції щодо дій ОСОБА_3 було скасовано, а кримінальне провадження в частині обвинувачення було закрито .Тому відповідач вважає , що позивач не навела наявності підстав для притягнення військової частини НОМЕР_1 до цивільної відповідальності та не надала належних доказів , які б обґрунтовували заявлений розмір моральної шкоди .
При цьому відповідач визнає факт настання смерті ОСОБА_2 , але заперечує , що з наведених у позові обставин беззаперечно випливає службовий характер дій , які призвели до настання шкоди або наявність організаційної вини військової частини НОМЕР_1 . Так, з матеріалів справи не випливає , що перестановка зброї під час відпочинку була дією, що прямо належить до службових обов`язків солдата , або що відповідач не виконав обов`язки щодо організації зберігання та обліку зброї. Так, положеннями ЦК України передбачено, що відповідальність юридичної особи за шкоду , завдану працівником , настає лише за доведення , що шкода була завдана під час виконання трудових або службових обов`язків. Посилання позивача на відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки не звільняє позивача від обов`язку довести, що військова частина є володільцем відповідного об`єкта у значенні цієї норми та що відсутні підстави для звільнення від відповідальності . 
Представник позивач – адвокат Чирка О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві , не заперечуючи , що ОСОБА_1 дійсно було призначено одноразову грошову допомогу , частину якої вона вже отримала та продовжує отримувати. Однак , на її думку, це не означає, що позивач не має права на відшкодування їй моральної шкоди, завданої їй внаслідок смерті її чоловіка від застосування джерела підвищеної небезпеки , володільцями якої є відповідачі.
Представник відповідача – Міністерства оборони України -Дідух С.П. в судовому засіданні не визнав позовні вимоги з підстав , викладених у відзиві на позовну заяву .
Представник відповідача -військової частини НОМЕР_1 - в судове засідання не з`явився , однак надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу у його відсутність . Тому справа розглянута у відсутність представника відповідача -військової частини НОМЕР_1 , що не суперечить положенням ст.223 ЦПК України. 
Судом були встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_2 28 лютого 2019 року уклав контракт про проходження служби в ЗСУ і на підставі наказу військової частини НОМЕР_1 від 28 лютого 2029 року був зарахований до в списки особового складу вказаної частини. (а.с. 12-13,14 ) 
12 травня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб ( а.с. 10).
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11)
Смерть ОСОБА_2 настала внаслідок гострої крововтрати, скрізного вогнепального поранення органів черевної порожнини з пошкодженням внутрішніх органів ( а.с. 19,22,23).
15 серпня 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_3 було направлено ОСОБА_5 сповіщення сім`ї №122 про те, що солдат ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер і попередньо було встановлено , що ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 17.50 г під час несення служби на спостережному посту в н.п.Мирне Миколаївської області виникла суперечка між солдатом ОСОБА_2 та солдатом ОСОБА_3 , під час якої останній наніс вогнепальне проникаюче поранення черевної порожнини військовослужбовцю ОСОБА_2 . Від отриманих поранень ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер . (а.с.21) . 
Відповідно до акту проведення спеціального службового розслідування, яке закінчено 22 жовтня 2022 року , смерть ОСОБА_2 пов`язана з проходженням військової служби внаслідок особистої недисциплінованості та порушення Статуту внутрішньої служби ЗСУ та Дисциплінарного статуту ЗСУ солдатом ОСОБА_3 , який здійснив постріл із закріпленої зброї автомату АК-74, внаслідок чого було нанесено вогнепальне проникаюче поранення черевної порожнини військовослужбовцю військової служби за контрактом ОСОБА_2 .. ІНФОРМАЦІЯ_4 від отриманого поранення солдат ОСОБА_2 помер. Солдата ОСОБА_3 взято під варту і про дану подію внесено відомості до ЄРДР. ( а.с. 25-40). 
Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2024 року встановлено, що 13 серпня 2022 року близько 16-00 години обвинувачений ОСОБА_3 у зв`язку із виконанням завдань за призначенням перебував на позиціях НОМЕР_3 окремого мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , що являють собою територію подвір`я приватного домоволодіння. 
Разом з ним у зазначеному місці перебував і водій-номер обслуги зенітно- артилерійського відділення зенітно-артилерійського взводу військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_2 , оскільки він у парі ніс службу із ОСОБА_3 .
У зв`язку із вищезазначеним у ОСОБА_3 при собі знаходилась закріплена за ним вогнепальна зброя - 5,45 мм автомат Калашникова (АК-74), серійний номер НОМЕР_2 , 1978 року виготовлення, до якого був приєднаний магазин, споряджений патронами.
ОСОБА_3 , в порушення вимог ст.ст. 9, 11, 13, 16, 17, 30, 31, 125, 126, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІV, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №551-ХІV, п. п. 52, 110 «Настанови зі стрілецької справи 5,45 мм автомати Калашникова та 5,45 ручні кулемети Калашникова», затвердженої Головнокомандувачем Сухопутних військ Збройних Сил України у 2004 році, будучи зобов`язаним тримати зброю зарядженою, завжди готовою до застосування (при цьому патрон у патронник не досилати), перевідник вогню тримати на запобіжнику, якщо не передбачається негайного відкриття вогню, та знімати із запобіжника лише перед зарядженням і стрільбою, а також не направляти зброю на людей, незалежно від того, заряджена вона чи ні, діючи із злочинною недбалістю, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, не поставив на запобіжник закріплений за ним автомат.
В ході спілкування наодинці, між військовослужбовцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_3 взяв автомат, щоб переставити його в інше місце. Діючи з необережністю, випадково натиснув на спусковий гачок автомата та здійснив неконтрольований постріл в бік ОСОБА_2 , внаслідок якого спричинив потерпілому вогнепальне поранення черевної порожнини.
Після цього, ОСОБА_3 здійснив заходи з надання першої медичної допомоги та забезпечив евакуацію ОСОБА_2 до медичної установи.
ОСОБА_2 був доставлений до КНП Миколаївської міської ради «Міська лікарня №3» з тілесним ушкодженням у вигляді одного скрізного вогнепального поранення органів черевної порожнини з пошкодженням 9-10-го ребра по середньо пахвовій лінії зліва, селезінки, лівої нирки, петель кишечника, шлунку, тіл та відростків 3-го та 4-го поперекових хребців, яке супроводжувалось масивною внутрішньочеревною кровотечою та від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 о 07-00 годині він помер у лікарні.
Вказаним вироком ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 414 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років , а також стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 1000000 грн.(а.с.41-45) 
08 липня 2025 року ухвалою Одеського апеляційного суду у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказаний вирок було скасовано в частині засудження останнього і кримінальне провадження закрито. (а.с.46-48)
Таким чином, судом встановлено і відповідачами не заперечується той факт , що смерть ОСОБА_2 настала під час несення військової служби внаслідок вогнепального поранення, нанесеного військовослужбовцем ОСОБА_3 закріпленою за ним вогнепальною зброєю автоматом Калашникова (АК-74), калібру - 5,45 мм , серійний номер НОМЕР_2 , 1978 року виготовлення, до якого був приєднаний магазин, споряджений патронами.
Відповідно до ч.1ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
За даною нормою права, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових (службових) відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.
Законодавець у даній нормі закону поряд із поняттям «трудові обов`язки» вживає поняття «службові обов`язки», як такі, що по своїй суті є альтернативними підставами для відшкодування шкоди, яка завдана під час їх виконання.
У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вказано, що відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації. 
Відповідно до ч. 6 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» строкова військова служба є видом військової служби.
Частиною 1 цієї ж статті визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Аналізуючи вказані вище норми права , суд приходить до висновку , що перебування військовослужбовця на строковій військовій службі є виконанням службових обов`язків. 
Саме тому, відповідно до положень ст. 1172 ЦК України, за заподіяння шкоди під час виконання таких службових обов`язків, відповідальність несе юридична особа, з якою такий військовослужбовець перебував у службових правовідносинах.
Оскільки військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке спричинило смерть чоловіка позивача ОСОБА_2 , перебуваючи у службових відносинах з відповідачем у справі, то саме військова частина НОМЕР_1 повинна відповідати за завдану ним шкоду.
Застосування до подібних за змістом правовідносин положень ст. 1172 ЦК України, а також висновок про відповідальність військової частини за завдану її військовослужбовцем шкоду узгоджується з практикою Верховного Суду, висловленою у постанові від 21.11.2018 в справі №592/4160/17.
Крім того, за змістом ч. ч. 1, 5 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Частиною 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право тощо) володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних сил України воно набуває статусу військового майна.
Військове майно- це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних сил України (стаття 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України»).
За змістом ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами Збройних сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
Як вказано у ч. 1 ст. 137 Господарського кодексу України(який діяв на час виникнення спірних правовідносин ) визначено, що правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Згідно зі ст.5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Враховуючи, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 243/10982/15-ц.
Таким чином, відповідальність військової частини НОМЕР_1 за завдану військовослужбовцем вказаної частини ОСОБА_3 шкоди настає з огляду на те, що завдана шкода, спричинена вогнепальною зброєю, яка перебуває на праві оперативного управління у відповідача, що останнім не оспорюється. 
Разом з тим, виходячи із правового аналізу вищезазначених норм права , Міністерство оборони України є найвищим органом військового управління , у підпорядкування якого, відповідно до ст.3 Закону України «Про Збройні Сили України», перебувають Збройні Сили України. При цьому , у структуру ЗСУ входять, зокрема, з`єднані військові частини. При цьому, військові частини не перебувають у безпосередньому підпорядкуванні Міністерства оборони України. Крім того, солдат ОСОБА_3 ніколи не проходив службу на штатних посадах в центральному апараті Міністерства оборони України, а вогнепальна зброя, як джерело підвищеної небезпеки, як зазначено вище, закріплена за військовими частинами Збройних сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
За таких обставин суд приходить до висновку , що у задоволенні позову до Міністерства оборони України слід відмовити як до неналежного відповідача. 
Щодо факту завдання моральної шкоди та її розміру , то відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Згідно з усталеною судовою практикою, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду, викладеними в п.9 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95N4 (з наступними змінами та доповненнями) про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Визнаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. 
Судом ураховано також практику Європейського суду з прав людини, який зазначав, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом констатації судом факту порушення. Крім того, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. 
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини (справи «Савула проти України»№ 12868/05 від 10.12.2009 р., «Войтенко проти України» № 18966 від 29.06.2004 р.) достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права особи (справедлива сатисфакція потерпілій стороні).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Так, судом встановлено ,що внаслідок протиправних дій військовослужбовця ОСОБА_3 позивач втратила чоловіка, що, на переконання суду, є глибокою душевною травмою та створює вимушені життєві зміни, подолання яких займатиме тривалий часовий проміжок.
Втрата близької людини – це невідворотнє горе та неповоротна втрата, втрата турботи та підтримки близької людини, втрата очікуваного нею майбутнього. Наслідки, що наступили, їх невідворотністю, порушили нормальні життєві зв`язки позивача і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.
При вирішенні цивільного позову позивача в частині відшкодування моральної шкоди, суд враховує глибину і тривалість моральних страждань, обґрунтування позовних вимог в цій частині, наслідків, що настали, інші обставини справи в їх сукупності.
Так, позивач оцінила розмір відшкодування завданої їй моральної шкоди на рівні 5000000 гривень.
При прийнятті даного рішення суд також враховує той факт, що як на момент завдання шкоди, так і на момент ухвалення рішення у даній справі, в Україні триває воєнний стан і обороноздатність країни має визначальне значення як для сторін у справі, так і для суспільства загалом. Так як відповідачем у справі є військова частина, то надмірна сума стягнення може призвести до негативних наслідків, які можуть позначитись на можливості виконання бойових завдань, поставлених перед такою військовою частиною. До того ж суд приймає до уваги те, що державою Україна виконано обов`язок щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги на підставі ч.1 ст.16 Закону України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців» (а.с. 69,70) 
Тому, з метою збереження розумного балансу інтересів усіх сторін у справі, а також з загальних засад цивільного законодавства про справедливість у цивільних правовідносинах, з огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при відшкодуванні моральної шкоди, суд вважає, на користь позивача в рахунок компенсації моральної шкоди з відповідача – Військової частини НОМЕР_1 необхідно стягнути 200000 грн ,що є достатньою та розумною грошовою компенсацією, а також належною сатисфакцією за завдану позивачу моральну шкоду. 
В задоволенні іншої частини позову слід відмовити.
Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача - військової частини НОМЕР_1 щодо недоведеності вини військовослужбовця ОСОБА_3 у зв`язку із закриттям кримінального провадження, так як вказане кримінальне провадження закрито на підставі п.5 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку зі смертю обвинуваченого ОСОБА_3 .. Вказана підстава для закриття не є реабілітуючою , при цьому відповідач не заперечує той факт , що саме унаслідок неправомірних дій військовослужбовця військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_3 , із застосуванням вогнепальної зброї ,настала смерть ОСОБА_2 . 
Ці ж обставини підтверджені і матеріалами спеціального службового розслідування, проведеного самим відповідачем. 
Так як позивач відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, то згідно із ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача – військової частини НОМЕР_1 слід стягнути судовий збір у доход держави.
Так як позов поданий в електронній формі, то відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» , при обрахуванні суми судового збору слід застосувати коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Керуючись ст.ст. 10, 13, 76-81, 141, 257, 259, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 (адреса місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ), Міністерства оборони України (адреса місцезнаходження: 03168, м.Київ, проспект Повітряних Сил, 6, код ЄДРПОУ 00034022) про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення в розмірі 5000000 грн, - задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200000 / двохсот тисяч / гривень.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 судовий збір у сумі 1064 грн 96 коп в дохід держави на рахунок: Отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106 (Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); Рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001; Код класифікації доходів бюджету 22030106).
В задоволенні іншої частини позову відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до п.п.15.5) п.1 Перехідних положень ЦПК України, на рішення може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Окнянський районний суд Одеської області або безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя	О. Л. Чеботаренко