ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи: 766/9723/25
Номер провадження: 11-кп/819/366/26
Головуючий в суді І інстанції: ОСОБА_1 
Доповідач: ОСОБА_2 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2026 року        м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
за участю: 
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника – адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спеціального судового провадження (in absentia) апеляційну скаргу прокурора на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 18 лютого 2026 року в кримінальному провадженні №62023080030000203 стосовно,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Генічеськ Херсонської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України,
встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин.
Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 18 лютого 2026 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років.
Ухвалено початок строку відбуття покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін до затримання обвинуваченого та приведення вироку до виконання.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він будучи військовослужбовцем, проходячи військову службу за контрактом на посаді інспектора прикордонної служби 1 категорії – інструктора кінологічного відділення відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_3 , у військовому званні «штаб- сержант», в умовах воєнного стану, з метою ухилитися від військової служби, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.2, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, 24.02.2022 року близько 12.00 години, перебуваючи в приватному транспортному засобі ВАЗ 21099, слідуючи у складі автоколони по автодорозі М-14 Херсон-Мелітополь до попередньо визначеного наказом командира, начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_9 , іншого місця служби впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » НОМЕР_1 прикордонного загону в м.Запоріжжя, поблизу повороту до населеного пункту Нижні Сірогози Генічеського району Херсонської області, розвернув автомобіль у зворотному напрямку та попрямував у напрямку селища Іванівка Генічеського району Херсонської області, таким чином самовільно залишив місце служби - район виконання завдань, та, як наслідок, ухилився від проходження військової служби.
Суд кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.4 ст.408 КК України як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби, з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись із вироком суду в частині призначеного покарання, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 18 лютого 2026 року стосовно ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий вирок яким призначити обвинуваченому покарання за ч.4 ст.408 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначив, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_8 будучи військовослужбовцем, маючи намір ухилитися від військової служби назавжди, під час воєнного стану ухилився від виконання обов`язків військової служби та без поважних причин самовільно залишив військову частину під час оголошеного на території України воєнного стану та незаконно відсутній по даний час.
Вказаними діями ОСОБА_8 подав іншим військовослужбовцям ганебний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що в свою чергу підриває не лише боєздатність військових формувань, але й авторитет Збройних Сил України в цілому.
Прокурор звертає увагу, що призначення військовослужбовцям, які ухиляються від виконання обов`язків служби покарання, що не відповідає ступеню суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, демотивує та знижує рівень військової дисципліни, боєготовність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань.
На думку прокурора суд першої інстанції помилково зазначив те, що обвинувачений ОСОБА_8 позитивно характеризується за місцем служби, оскільки вчинення дезертирства в умовах воєнного стану виключає можливість для позитивної характеристики такого військовослужбовця.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Прокурор в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та призначити обвинуваченому більш сувору міру покарання.
Захисник заперечив доводи апеляційної скарги, зазначив, що вирок суду є законним та обґрунтованим.
В судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях.

Відповідно до ч.3 ст.323 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 КПК України, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.
Повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті суду.
З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.
Обвинуваченого ОСОБА_8 було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги з дотриманням правил, передбачених ч.8 ст.135 та ст.323 КПК України, зокрема шляхом публікацій повідомлень про виклик до суду в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), а також шляхом розміщення повісток про виклик до суду на веб-сайті Херсонського апеляційного суду та направлення документів на адресу його захисника.
Однак, обвинувачений до суду не з`явилися, заяв чи клопотань не подав, у зв`язку з чим апеляційний розгляд у даному кримінальному провадженні здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia) з обов`язковою участю захисника, що був забезпечений державою, який не заперечував проти апеляційного розгляду за відсутності ОСОБА_8 .

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, захисника, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши та перевіривши доводи апеляційної скарги, вислухавши сторони в судових дебатах, які залишилися на попередніх позиціях, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України зроблено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду згідно з критеріями належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності.
Дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом вірно кваліфіковано за ч.4 ст.408 КК України як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби, з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.
В апеляційній скарзі прокурор зазначені висновки суду першої інстанції не оспорює.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості скоєного злочину, його суспільній небезпечності та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то вони є обґрунтованими.
Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, особу винного, який на обліку лікаря нарколога, психіатра не перебуває, вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем служби характеризується позитивно, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
За результатами аналізу вказаних відомостей суд першої інстанції прийшов до висновку, що покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 .
Однак наведене у вироку обґрунтування щодо мотивів прийнятого рішення в частині призначення покарання несе формальний та загальний характер, без реального врахування характеру вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, способу та обставин його вчинення, а також суспільної небезпечності.
Як вірно вказує в апеляційні скарзі прокурор, суд першої інстанції належним чином не врахував підвищений ступінь суспільної небезпечності скоєного обвинуваченим злочину, його характер та обставини вчинення, а також його вплив на дисципліну та боєготовність Збройних Сил України та інших військових формувань.
Так, суд першої інстанції належним чином не врахував, що відповідно до ст.ст.17, 65 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави. Захист Вітчизни, її суверенітету і територіальної цілісності є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України.
Згідно зі ст.ст.2, 3, 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає в професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій; поважати честь і гідність кожної людини; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання.
Проте обвинувачений будучи військовослужбовцем, в умовах введеного в державі воєнного стану, в перший день повномасштабного вторгнення рф, за наявності прямої загрози національній безпеці держави, коли від військовослужбовців особливо вимагається бути високо дисциплінованим і мати високу моральну та патріотичну свідомість, вчинив дезертирство. Тим самим обвинувачений незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності та обов`язки військової служби не виконував. Між тим, такі обставини прямо впливають на дисципліну та боєздатність військових підрозділів та спроможність підрозділу виконувати бойові завдання.
Так, судом першої інстанції не в повній мірі враховано особу обвинуваченого, а саме те, що він являється професійним військовослужбовцем військової служби за контрактом, що ставить йому у прямий обов`язок виконання службових обов`язків у спосіб, визначений статутами Збройних сил України, у тому числі в умовах ведення бойових дій, пов`язаних із ризиком для життя. 
Скоєне ОСОБА_8 за обставин встановлених судом першої інстанції дезертирство, а саме на марші, слідуючи у складі автоколони до попередньо визначеного наказом командира, іншого місця служби в м.Запоріжжя,  несе надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, оскільки в умовах воєнного стану, коли інші військовослужбовці виконували свій військовий обов`язок безпосередньо у регіонах ведення бойових дій, ризикуючи своїм життям, захищаючи суверенітет України, віддавали своє життя для захисту Батьківщини, в найскрутніший для держави момент, ОСОБА_8 обрав шлях дезертирства та самовільно залишив місце служби, таким чином підірвавши бойову готовність та боєздатність підрозділу, що поставило під пряму загрозу життя та здоров`я, як Сил оборони України, так і цивільного населення.
Недотримання ОСОБА_8 військової дисципліни створило в очах військовослужбовців уяву безкарності та свавілля, що в умовах ведення війни негативно впливає на обороноздатність держави, підриву авторитету, бойової готовності та боєздатності підрозділів Збройних Сил України, призводить до втрати керування підрозділами та фактичного приведення їх до стану розгубленості, що прямо підриває боєздатність підрозділу.
Таким чином ОСОБА_8 , хоч і вперше притягається до кримінальної відповідальності, та на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, проте вчинив особливо тяжких злочини, що з огляду на обставини його вчинення, в перший день повномасштабного вторгнення, на марші до визначеного іншого місця служби, несе надзвичайну суспільну небезпеку як для колишніх побратимів та посестер обвинуваченого, так і цивільного населення, у зв`язку із чим визначена судом першої інстанції міра покарання, хоч і визначена в межах санкції ч.4 ст.408 КК України, проте з огляду на обставини даного кримінального провадження, є явно недостатньою та не співмірною скоєному злочину внаслідок м`якості.
Що стосується посилання суду першої інстанції на позитивну характеристику обвинуваченого, то слід зазначити, що в контексті ст.414 КПК України під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.
У даному випадку, станом на момент прийняття судом першої інстанції рішення, в матеріалах провадження, хоч і наявні відомості, що в певній мірі позитивно характеризують ОСОБА_8 , водночас з огляду морально-етичну сторону вчинку обвинуваченого та його поведінку в умовах повномасштабного вторгнення рф, а також подальшу поведінку, що пов`язана із переховуванням на тимчасово окупованій території, сукупність наявних у справі відомостей та обставин свідчить про його негативну характеристику як громадянина України та військовослужбовця.
Таким чином, поза увагою суду залишилися обставини, які мають значення при обранні міри призначеного покарання, а тому висновки суду першої інстанції щодо призначеного покарання є необґрунтованим, оскільки їх було зроблено без урахування вищенаведених обставин.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції допустив невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі, обвинуваченого внаслідок м`якості, що відповідно до ч.2 ст.409 КПК України, є підставою для скасування вироку суду в частині покарання.
Враховуючи відомості про особу обвинуваченого, який на обліку лікаря нарколога, психіатра не перебуває, вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується негативно, надзвичайну суспільну небезпечність скоєного ним кримінального правопорушення у перший день повномасштабного вторгнення, що вплинуло на бойову готовність, боєздатність та дисципліну підрозділу як його підрозділу так Збройних Сил України вцілому, що поставило під пряму загрозу життя та здоров`я як Сил оборони України, так і цивільного населення, враховуючи відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, апеляційний суд вважає, що справедливою мірою покарання у даному випадку буде покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Саме такі вид та міра покарання є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого та запобігання скоєння нових злочинів, як ним так і іншими особами.
За наведеного апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Таким чином вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.
Керуючись ст.615 ч.15, ст.ст 404, 405, 407, 420 КПК України, апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 18 лютого 2026 року стосовно ОСОБА_8 за ч.4 ст.408 КК України в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити  ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.4 ст.408 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржений учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2    ОСОБА_3    ОСОБА_4