05.05.26
22-ц/812/794/26
Провадження № 22-ц/812/794/26 Суддя першої інстанції Кічула В.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

05 травня 2026 року м. Миколаїв Справа № 482/413/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Шурмі Є.М.,
за участі: відповідача – ОСОБА_1 , 
його представника – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2026 року, повне судове рішення складено 26 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Кічули В.М., в залі судового засідання в м. Нова Одеса, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості по орендній платі,

В С Т А Н О В И В:

25 лютого 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості по орендній платі. 
Позов обґрунтовано тим, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серія І-МК № 010097, виданого 04 березня 2001 року, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 липня 2018 року № 132287987, йому належить на праві приватної власності, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянка площею 6,7607 га, що розташована на території Сухоєланецької сільської ради Новоодеського (нині Миколаївського) району Миколаївської області, кадастровий номер 4824885200:04:000:0459.
27 серпня 2019 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі № 1, відповідно до умов якого в оренду відповідачу на десять років передано вищевказану земельну ділянку площею 6,7607 га, кадастровий номер 4824885200:04:000:0459.
Відповідно пунктів 8 - 13 договору оренди відповідач зобов`язався протягом строку дії договору за кожен рік користування земельною ділянкою сплачувати орендну плату в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням індексації, що становить 5 354,74 грн на рік. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі – один раз на рік до 20 числа першого за звітним роком місяця, натуральна – до 20 числа останнього у звітному році місяця. Розмір орендної плати переглядається один раз на три роки у визначених в пункті 12 договору випадках. У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмір 0,03% несплаченої суми за кожний день прострочення.
Відповідач своїх обов`язків щодо виплати орендної плати, передбачених договором оренди, не виконує. Відповідач не виплатив ОСОБА_3 орендну плату за 2019-2024 роки, яка становить 32 128,44 грн.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд розірвати договір оренди землі, укладений між ним та ОСОБА_1 27 серпня 2019 року за № 16081532248248.
Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2026 року позов задоволено.
Розірвано договір оренди землі № 1, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4824885200:04:000:0459, площею 6,7607 га, який було зареєстровано державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Миколаївської області Іноземцевою Ю.А. 02 вересня 2019 року, номер запису про інше речове право в ДРРПНМ 33114893.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 4824885200:04:000:0459, площею 6,7607 га.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість по орендній платі за 2019-2024 роки включно у сумі 32 128,44 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 211 грн 20 коп. судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не доведено, що ним були вжиті всі заходи задля звільнення його від сплати орендної плати за період з 2019 року по 2021 рік, не спростовано його обов`язку щодо сплати такої орендної плати, у зв`язку з чим суд вважає, що відповідач не надав належних доказів виконання взятих на себе за договором оренди від 27 серпня 2019 року зобов`язань по сплаті орендної плати за період з 2019 року по 2021 рік. 
Не підтверджені належним чином і інші заперечення відповідача в частині перешкоджання ОСОБА_3 використовувати орендареві спірну земельну ділянку в період з 2022 року по 2024 рік.
Ствердження відповідача про те, що позивач забороняв йому обробляти вищевказану земельну ділянку не підтверджені жодними доказами, а тому судом оцінюються критично.
Відтак, оскільки перешкоджання позивачем у належному виконанні відповідачем своїх зобов`язань судом не встановлено, а томі відсутні підстави для звільнення відповідача від сплати орендної плати.
Позовні вимоги позивача про розірвання договору оренди землі № 1 від 27 серпня 2019 року та стягнення 32 128,44 грн заборгованості по орендній платі за період з 2019 року по 2024 рік заявлені до суду, в межах визначеної законом позовної давності.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що річна сплата орендної плати має здійснюватися лише починаючи з 2020 року та сплачуватись до 20 січня 2021 року, оскільки, як зазначено вище, судом не встановлено підстав для звільнення відповідача від сплати орендної плати за попередній період.
Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що достовірно встановлено про фактичне користування спірною земельною ділянкою з вересня 2018 по травень 2021 року ОСОБА_5 , а не ОСОБА_1 .
Надане відповідачем, як доказ, рішення суду не визнавалось неналежним, недопустимим та недостовірним.
Суд першої інстанції обґрунтовуючи своє рішення не виходив з встановленої обставини за пунктом 4, 5 статті 82 ЦПК України, а цю обставину трактував як не таку, що звільняє від виконання зобов`язання, застосовуючи для цього норму частини 6 статті 762 ЦК України.
Застосування судом першої інстанції норм частини 2 статті 27 Закону України «Про оренду землі» в контексті наявності права орендаря на звернення до суду, не є належним, оскільки відповідач був залучений позивачем у справі № 482/1826/20 та усунення перешкод було здійснено шляхом ухвалення судових рішень 05 березня 2021 року Новоодеським районним судом Миколаївської області та 25 травня 2021 року Миколаївським апеляційним судом зобов`язано ОСОБА_5 звільнити земельну ділянку.
Таким чином, оскільки вже було наявне судове рішення про звільнення земельної ділянки, немає підстав звертатись з окремим позовом з цього питання з тими ж сторонами.
В судовому засіданні позивач пояснив, що дійсно забороняє ОСОБА_1 користуватись його земельною ділянкою, знаючи про надходження грошових коштів, як орендної плати від відповідача, не отримує її.
Факт здійснення перерахування орендної плати позивачем не заперечується, а відтак не потребує доведенню.
ОСОБА_3 не є добросовісною стороною у договору оренди землі та не повідомляв про істотні умови, спричиняв настання негативних наслідків для орендаря, тобто перешкоджав ОСОБА_4 належним чином виконувати свої зобов`язання та користуватись своїми правами, а відтак має бути позбавлений права на розірвання договору оренди землі.
Відповідач вже після подачі позову – 02 травня 2025 року здійснив переказ позивачу суми орендної плати за 2024 рік, який стягується за позовом, проте позивач знову не отримав їх, при цьому не відмовився від заявлених позовних вимог. 
На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серія І-МК № 010097, виданого 04 березня 2001 року, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 липня 2018 року № 132287987, ОСОБА_3 належить на праві приватної власності, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельна ділянка площею 6,7607 га, що розташована на території Сухоєланецької сільської ради Новоодеського (нині Миколаївського) району Миколаївської області, кадастровий номер 4824885200:04:000:0459.
27 серпня 2019 року між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, укладено договір оренди землі № 1, відповідно до умов якого в оренду відповідачу на десять років передано вищевказану земельну ділянку площею 6,7607 га, кадастровий номер 4824885200:04:000:0459.
Згідно з пунктом 5 договору оренди, нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення договору становить 178 491.46 грн. 
За пунктом 6 договору, земельна ділянка, яка передається в оренду, не має недоліків, які можуть перешкоджати її ефективному використанню.
Спосіб та момент передачі земельної ділянки орендарю, зокрема у день державної реєстрації договору оренди чи з моменту складання відповідного акту її приймання-передачі, договором не визначений.
Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, тобто 5 354,74 грн на рік (пункт 8 договору оренди). Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації (пункт 9 договору оренди).
Орендна плата вноситься у такі строки: у грошовій формі – один раз на рік до 20 числа першого за звітним роком місяця, натуральна – до 20 числа останнього у звітному році місяця (пункт 10 договору оренди). Передача продукції в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами (пункт 11 договору).
Суд звертає увагу на те, що спосіб виплати орендної плати у грошовій формі договором не визначений.
Відповідно до пункту 12 договору, розмір орендної плати переглядається один раз на три роки у разі: Зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни граничних розмірів орендної плати, визначених Податковим кодексом України, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; зміни нормативно грошової оцінки земельної ділянки державної та комунальної власності; в інших випадках, передбачених законом.
У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмір 0,03% несплаченої суми за кожний день прострочення (пункт 13 договору).
Земельна ділянка передається в оренду для вирощування товарної сільськогосподарської продукції (пункт 14 договору). 
Згідно з пунктом 20 договору, орендар має право на відшкодування збитків, заподіяних унаслідок невиконання орендодавцем зобов`язань, передбачених цим договором. Збитками вважаються: фактичні витрати, яких орендар зазнав у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням умов договору орендодавцем, а також витрати, які орендар здійснив або повинен здійснити для відновлення свого порушеного права; доходи, які орендар міг би реально отримати в разі належного виконання орендодавцем умов договору.
Розмір фактичних витрат орендаря визначається на підставі документально підтверджених даних (пункт 21 договору).
На орендовану земельну ділянку не встановлено обмеження (обтяження) та інші права третіх осіб (пункт 22 договору). Передача в оренду земельної ділянки не є підставою для припинення або зміни обмежень (обтяжень) та інших прав третіх осіб на цю ділянку (пункт 23 договору).
За пунктом 24 договору оренди, орендодавець, серед іншого, має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
До обов`язків орендодавця, за пунктом 25 договору оренди, серед іншого, належать: передати в користування земельну ділянку у стані, що відповідає умовам договору оренди; при передачі земельної ділянки в оренду, забезпечувати відповідно до закону реалізацію прав третіх осіб щодо орендованої земельної ділянки; не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.
Зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку (пункт 30 договору).
За пунктом 31 договору, дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи-орендаря. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з пунктом 32 договору, дія договору припиняється шляхом його розірвання: за взаємною згодою сторін; за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. 
Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є невиконання умов договору однією із сторін (пункт 33 договору).
За невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору (пункт 35 договору). Сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини (пункт 36 договору).
Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами (пункт 37 договору). 
Право оренди земельної ділянки відповідача за вказаним договором оренди зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 вересня 2019 року, номер запису 33114893, строк дії – десять років.
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення, на думку колегії суддів, зазначеним вимогам закону відповідає, про що треба зазначити наступне.
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).
Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи статей 24, 25 цього Закону визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.
Підстави припинення договору оренди землі - це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин.
Відповідно до спеціальної норми частини 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.
Згідно з пунктом «д» частини 1 статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Отже, для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати.
Під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 277/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17, від 08 травня 2024 року у справі № 629/2698/23).
У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23 зроблено висновок: «Тож підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма у такому випадку є самостійною та достатньою, і звертатися до більш загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби, оскільки вона передбачає саме додаткову (до основної) підставу для розірвання договору оренди землі» (пункт 84 постанови).
Суд першої інстанції, розглядаючи спір сторін, дійшов висновку, що відповідач не виплатив позивачу орендну плату за 2019-2024 роки у повному обсязі та у визначений сторонами строк, а тому наявні підстави для стягнення невиплаченої орендної плати, пені за несвоєчасну виплату та розірвання договорів оренди землі.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 3, 4 статті 83 ЦПК України).
Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї (частина 1 статті 84 ЦПК України).
Як встановлено матеріалами справи, між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4824885200:04:000:0459, орендна плата за користування якою повинна була сплачена один раз на рік до 20 числа першого за звітним роком у розмірі 5 354.74 грн.
Між тим, судом встановлено, що за період 2019-2024 років орендна плата позивачу за цим договором не сплачена взагалі.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач не виконав свого обов`язку, передбаченого укладеним сторонами договором оренди землі, щодо виплати орендної плати позивачу за вказаний період, а отже, така невиплата є систематичною та відповідно до наведених вимог закону є підставою для розірвання договору оренди землі. 
За такого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність заборгованості по виплаті орендної плати за період 2019-2024 років та стягнув з відповідача таку заборгованість у розмірі 32 128.44 грн.
В судовому засіданні у суді першої інстанції відповідач заперечував свою вину у несплаті орендної плати за визначений період пояснюючи, що позивач умисно не звертався до орендаря за отриманням орендної плати, на його пропозицію отримати орендну плату відповідав відмовою, а також на те, що у період 2019-2021 року він не використовував земельну ділянку, що підтверджено рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05 березня 2021 року.
Між тим, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги зазначені твердження відповідача, оскільки згідно зі статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно не взято до уваги тих обставин, що рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05 березня 2021 року (цивільна справа № 482/1826/20) достовірно встановлено факт користування спірною земельною ділянкою з вересня 2018 по травень 2021 року іншою особою - ОСОБА_5 , що відповідно до статті 82 ЦПК України звільняє від виконання зобов`язання відхиляється апеляційним судом з огляду на таке.
Відповідно до рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 05 березня 2021 року позов ОСОБА_3 , з яким він звернувся у жовтні 2020 року, до ОСОБА_5 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 про захист прав власності, зокрема, зобов`язати відповідача звільнити земельну ділянку та стягнення майнової та моральної шкоди задоволено частково. Зобов`язати ОСОБА_5 звільнити земельну ділянку, кадастровий номер 4824885200:04:000:0459, площею 6,7607 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Сухоєланецької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, належну на праві приватної власності позивачу ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальних збитків, завданих незаконним використанням земельної ділянки кадастровий номер 4824885200:04:000:0459, площею 6,7607 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Сухоєланецької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, 8 363.26 грн. В задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, завданої незаконним використанням земельної ділянки, в сумі 8 363.26 грн – відмовлено.
За приписами частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина 7 статті 82 ЦПК України).
В постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 Верховний Суд зробив висновки про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц.
У зазначеній справі № 482/1826/20 не було встановлено обставин не користування орендованою земельною ділянкою у період 2019-2021 років відповідачем ОСОБА_1 , предметом розглянутої справи було захист права власності на земельну ділянку власника ділянки ОСОБА_3 , а тому судове рішення у справі у справі № 482/1826/20 не має преюдиційного значення для справи, що переглядається, а зроблена у цьому судовому рішенні оцінка певному факту щодо правомірності користування земельною ділянкою не є обов`язковою для суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не заперечував фактів відмови від отримання орендної плати є неприйнятними, з огляду на те, що саме факти не отримання орендної плати спонукали позивача звернутися з вказаним позовом до суду та є доводами його позовної заяви. 
Між тим, відповідач не надав відповідних доказів на підтвердження недобросовісної поведінки орендодавця, яка спрямована на штучне створення умов для розірвання договору оренди з підстав систематичної несплати орендної плати. З огляду на це, доводи скарги про недобросовісність поведінки орендодавця не заслуговують на увагу та є безпідставними.
Такими доказами могли б бути, зокрема, надіслання орендодавцю листів з проханням отримати орендну плату або повідомити банківські реквізити для її перерахування; надіслання орендної плати за місцем проживання орендодавця грошовим переказом, однак орендодавець відмовився від його отримання, про що є відмітка пошти та інш.
На підтвердження свого обов`язку щодо виплати орендної плати відповідач надав квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки від 09 квітня 2024 року № 0083, призначення платежу – переказ коштів без відкриття рахунку, на суму 10 710 грн, отримувачем зазначено ОСОБА_3 , разом з фіксальним чеком від 09 квітня 2024 року ПН 215600426655.
Між тим, в зазначеній квитанції або фіксальному чеку не зазначено, що це саме виплата орендної плати, за який період виплачена, що позбавляє суд можливості зробити висновки що цей платіж є орендною платою, а також про своєчасність виплати орендної плати та її розмір, відповідно до умов укладеного договору.
Також, ОСОБА_1 надав квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки від 02 травня 2025 року № 0084, призначення платежу – переказ коштів без відкриття рахунку, на суму 5 355 грн, отримувачем зазначено ОСОБА_3 , та чек переказу коштів від 02 травня 2025 року ПН 215600426655, призначення платежу – орендна плата за 2024 рік. Зазначена квитанція свідчить про наміри сплати орендної плати за 2024 рік, тобто, вже після подачі позову до суду.
Доказів про отримання або про неотримання вищезазначених готівкових переказів ОСОБА_3 матеріали справи не містять. 
Оскільки орендар для належного виконання ним обов`язку щодо сплати орендної плати у строки та розмірах, передбачених умовами договору оренди, не вчинив необхідні дії відповідно до звичаїв ділового обороту у спірних правовідносинах, то суд дійшов правильного висновку про недоведеність недобросовісності позивача щодо отримання орендної плати для розірвання договору оренди. 
Умовами договору не визначено порядок отримання (виплати) орендної плати, а тому орендар при укладенні договору повинен був передбачити яким чином він буде виконувати свій обов`язок щодо виплати орендної плати.
Крім того, відсутність у матеріалах справи доказів, що свідчать про вчинення відповідачем дій щодо нарахування та виплати орендної плати, підтверджує неналежне виконання орендарем умов договору оренди землі.
Не підтверджено відповідними доказами й обставини перешкоджання ОСОБА_3 відповідачу користуватися земельною ділянкою та виконувати свої обов`язки, щоб давало підстави для відмови у задоволенні вимог про розірвання договору, а тому аргументи апеляційної скарги щодо таких тверджень є неприйнятними.
Посилання в апеляційній скарзі на ті обставини, що відповідач вже після подачі позову – 02 травня 2025 року здійснив переказ позивачу суми орендної плати за 2024 рік, проте позивач не отримав їх, при цьому не відмовився від заявлених позовних вимог, не свідчить про виконання умов договору оренди щодо розміру та строків виплати орендної плати. 
Не підтверджено також відповідними доказами твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що земельна ділянка позивача віднесена до території, де велися бойові дії, пов`язані з вторгненням рф на територію України, у зв`язку з чим ця земельна ділянка була забруднена вибуховими предметами, що перешкоджало відповідачу користуватися цією земельною ділянкою. 
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо розірвання договору оренди землі внаслідок систематичного істотного порушення умов договорів щодо щорічної виплати орендної плати, виплати її у розмірі та у строки, визначені умовами договорів оренди, за період 2019-2024 років та щодо стягнення орендної плати за вказаний період.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, на непослідовну позицію відповідача щодо заперечень своєї вини у невиконанні обов`язку щодо виплати орендної плати за укладеним сторонами договором. Так, в суді першої інстанції відповідач стверджував, що невиплата орендної плати пов`язана з недобросовісною поведінкою орендодавця, яка спрямована на штучне створення умов для розірвання договору оренди з підстав систематичної несплати орендної плати, просив застосувати позовну давність до спірних правовідносин, потім посилається на судове рішення у цивільній справі № 482/1826/20. Водночас, стверджує, що така невиплата орендної плати пов`язана також із форс-мажорними обставинами, пов`язаними зі збройною агресією рф проти України. Така процесуальна поведінка відповідача, на переконання колегії суддів, є недобросовісною та свідчить про намагання орендодавця уникнути свого обов`язку по сплаті орендної плати.
Ураховуючи наведене, дослідивши доводи та мотиви апеляційної скарги, колегія суддів робить висновок про правильність висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. 
Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині. 
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2026 року залишити без змін. 
Згідно із підпунктом "в" пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовлено, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повне судове рішення складено 06 травня 2026 року.