У х в а л а
Іменем України
28 квітня 2026 року
м. Київ
Справа № 265/1060/21
Провадження № 61-1398ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник, боржник), в інтересах якого діє адвокат Матвійчук Наталія Євгеніївна (далі - адвокат скаржника), 
на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27січня 2026 року 
у справі за скаргою скаржника на бездіяльність начальниці Лівобережного відділу Державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Шалабаєвої Лілії Сергіївни (далі - начальниця Лівобережного ВДВС) за участі Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - стягувач) і державної виконавиці цього ВДВС Шалабаєвої Л. С. (далі - державна виконавиця) як заінтересованих осіб та
в с т а н о в и в:
1. 4 листопада 2025 року скаржник звернувся до суду зі скаргою, у якій просив: 
- визнати неправомірною бездіяльність начальниці Лівобережного ВДВС щодо незняття арештів з коштів і майна скаржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 (далі - ВП);
- зобов`язати зняти накладений у цьому ВП згідно з постановою від 24 вересня 2021 року арешт із коштів, а також накладений згідно з постановою від 25 жовтня 2021 року арешт із майна;
- стягнути з Лівобережного ВДВС на користь скаржника 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
2. 27 листопада 2025 року Новокодацький районний суд міста Дніпра постановив ухвалу, згідно з якою скаргу задовольнив. Мотивував так:
- 24 вересня 2021 року старша державна виконавиця Нечаєва Ю. М. у винесла у ВП постанову про арешт коштів боржника, а 25 жовтня 2021 року - про арешт його майна;
- 22 листопада 2021 року вказана виконавиця повернула стягувачу виконавчий лист № 265/1060/21 на підставі пункту 5 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), але арешти не зняла;
- скаржнику відмовили у знятті арешту з майна та коштів;
- після повернення виконавчого документа стягувачу останній не вчиняв ніяких дій, спрямованих на виконання рішення, стягнення боргу, чим на власний розсуд розпорядився його правами. Встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив. Виконавчого провадження щодо виконання відповідного рішення суду та стягнення боргу зі скаржника немає. Жодні виконавчі дії не вчинялися. ВП щодо боржника на виконанні не перебуває;
- скаржник позбавлений можливості реалізувати конституційні права щодо вільного володіння та розпорядження майном через наявність арештів на кошти та нерухоме майно.
3. 27 січня 2026 року Дніпровський апеляційний суд ухвалив постанову (повний текст склав 17 лютого 2026 року), згідно з якою апеляційну скаргу Лівобережного ВДВС задовольнив: скасував ухвалу суду першої інстанції й ухвалив нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги. Мотивував так:
- передчасним є висновок суду першої інстанції про задоволення скарги. Цей суд не звернув увагу, що Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області 16 серпня 2021 року стягнув зі скаржника на користь стягувача 23 039,15 грн боргу за кредитним договором від 1 серпня 2019 року та 2 270,00 грн судового збору;
- 22 листопада 2021 року старша державна виконавиця Нечаєва Ю. М. повернула стягувачу виконавчий лист № 265/1060/21 на підставі пункту 5 частини першої статті 37 Закону;
- рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2021 року залишається невиконаним;
- ВП не є закінченим, тому немає підстав вважати, що виконавчий документ не підлягає виконанню;
- повернення виконавчого документа з підстав, передбачених статтею 37 Закону, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання. Тому немає підстав для визнання дій (бездіяльності) державної виконавиці неправомірними.
4. 29 січня 2026 року адвокат скаржника подала до Верховного Суду касаційну скаргу. Просила скасувати оскаржену постанову апеляційного суду, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі. Мотивувала так:
- апеляційний суд не звернув увагу, що постанова про повернення виконавчого документа винесена 22 листопада 2021 року. Стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;
- збереження арештів із метою виконання судового рішення за відсутності відкритого виконавчого провадження та можливість продовження примусового виконання судового рішення є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника;
- закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчих документів з різних підстав є стадією завершення ВП, після чого ніякі інші виконавчі дії не вчиняються. Тому передчасним є висновок апеляційного суду про те, що ВП не є закінченим;
- суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, від 7 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 3 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц, від 9 січня 2023 року у справі № 2-3600/09, від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц, від 28 серпня 2024 року у справі № 947/36027/21. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника за відсутності ВП і майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном. Скасування довготривалого арешту за відсутності відкритого ВП не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання, якщо він зацікавлений у подальшому виконанні рішення.
5. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадженняза касаційною скаргою скаржника немає.
5.1. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).
5.2. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону).
5.3. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону).
5.4. Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника-юридичної особи, місце проживання, перебування боржника-фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника) (пункт 5 частини першої статті 37 Закону).
5.5. Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яку він вчиняє у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Таке повернення не означає неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише у певний момент. Тобто, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 (пункт 53)).
5.6. Законодавство не передбачає обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не означає закінчення виконавчого провадження; у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконане, протягом встановлених законом строків (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 (пункт 58)). 
5.7. Інакше кажучи, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим. Якщо у зв`язку з відсутністю майна у боржника державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу (пункт 5 частини першої статті 37 Закону), законодавство не передбачає право державного виконавця зняти арешт. У разі такого повернення виконавчого документа стягувачу останній має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не було виконане (див. mutatis mutandisпостанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2019 року у справі № 263/1468/17). Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина шоста статті 12 Закону).
5.8. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається (речення третє частини третьої статті 37 Закону).
5.9. За змістом цього припису такий арешт знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, коли: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру. Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 (пункти 59-60)).
5.10. Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ (пункти 5, 9, 10 частин першої статті 39 Закону).
5.11. У разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження (абзац перший частини першої статті 40 Закону).
5.12. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частина друга статті 40 Закону).
5.13. У разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частина четверта статті 40 Закону).
5.14. Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини визначені у частині четвертій статті 59 Закону, а у всіх інших випадках згідно з частиною п`ятою цієї статті арешт може бути знятий за рішенням суду.
5.15. Суд першої інстанції встановив такі обставини:
(1) 13 вересня 2021 року головна державна виконавиця Лівобережного ВДВС Чепурна Т. С. відкрила ВП із виконання виконавчого листа, виданого 16 серпня 2021 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області, про стягнення зі скаржника на користь стягувача 23 039,15 грн боргу за кредитним договором від 1 серпня 2019 року та 2 270,00 грн судового збору;
(2) 24 вересня 2021 року старша державна виконавиця Лівобережного ВДВС Нечаєва Ю. М. (далі - старша державна виконавиця) винесла постанову про арешт коштів скаржника у цьому ВП;
(3) 25 жовтня 2021 року старша державна виконавиця винесла постанову про арешт майна скаржника у ВП, згідно з якою наклала арешт на все нерухоме майно, що належить скаржнику;
(4) 22 листопада 2021 року старша державна виконавиця винесла постанову у ВП про повернення стягувачу виконавчого листа, виданого 16 серпня 2021 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області, на підставі пункту 5 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
5.16. Апеляційний суд обґрунтовано вважав, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 5 частини першої статті 37 Закону не є закінченням виконавчого провадження у розумінні статті 39 цього Закону. Така процесуальна дія зафіксувала неможливість виконання рішення суду в певний момент, однак не припинила обов`язку боржника виконати це рішення та не позбавила стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання у межах встановлених законом строків і просити про їхнє поновлення у разі пропуску. Тому апеляційний суд правильно зазначив, що відсутні підстави для зняття арешту з майна та коштів боржника після такого повернення стягувачу виконавчого документа.
5.17. Апеляційний суд правильно врахував, що рішення суду про стягнення боргу залишається невиконаним, а отже, збереження арешту спрямоване на забезпечення реального виконання цього рішення в майбутньому. Такий захід прямо передбачений законом, має правомірну мету - гарантування виконання судового рішення - і є пропорційним з огляду на наявність непогашеного боргу та можливість стягувача просити про поновлення строку на повторне пред`явлення виконавчого листа до виконання.
5.18. Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано виснував про відсутність підстав для визнання неправомірною бездіяльності начальниці Лівобережного ВДВС і для зобов`язання зняти арешт з майна і коштів скаржника.
5.19. Колегія суддів критично ставиться до доводів скаржника про неврахування апеляційним судом зазначених у касаційній скарзі висновків Верховного Суду, оскільки такі висновки сформульовані за неподібних правовідносин:
- у справах № 817/928/17, № 2-356/12, № 161/14034/20 боржники добровільно погасили борг перед стягувачем, у зв`язку з чим підстава для накладення арешту відпала, однак органи Державної виконавчої служби України відмовлялися зняти накладені арешти на майно та кошти боржників. Крім того у справі № 2-356/12 стягувач самостійно звернувся до ВДВС із заявою про повернення виконавчого листа без виконання у зв`язку з погашенням боржником заборгованості;
- у справах № 127/1541/14-ц і № 127/1547/14-ц виконавчі листи, на підставі яких були відкритті виконавчі провадження та накладені арешти на майно боржників, були визнані такими, що не підлягають виконанню;
- у справі № 947/36027/21 ВДВС повідомив боржника про закінчення виконавчого провадження, однак відмовив у знятті арешту через знищення виконавчого провадження.
5.20. У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
5.21. Оскільки апеляційний суд вочевидь правильно застосував норми права, і немає розумних сумнівів щодо їхнього застосування чи тлумачення, касаційну скаргу слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27січня 2026 року.
Керуючись статтями 260, 261, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
1. Відмовити у відкритті касаційного провадженняза касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність начальниці Лівобережного відділу Державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шалабаєвої Лілії Сергіївни за участі Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» і державної виконавиці цього відділу Шалабаєвої Л. С. як заінтересованих осіб.
2. Копію ухвали надіслати особі, яка подала цю скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 		Д. А. Гудима	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко