ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 332/6564/23
провадження № 61-12977св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом),
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (позивач за зустрічним позовом),
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , районні адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району (орган опіки та піклування),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Писаренком Сергієм Юрійовичем, на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя в складі судді Ретинської Ю. І. від 17 липня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду в складі колегії суддів: Гончар М. С., Онищенка Е. А., Подліянової Г. С. від 30 вересня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 26 грудня 1986 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб. У подальшому, 20 липня 1999 року вказаний шлюб сторін було розірвано. Під час перебування у шлюбі 24 листопада 1988 року сторони за спільні кошти придбали у власність житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 позивачка продовжувала користуватися спірним будинком, зберігала там свої речі. Спорів щодо користування або поділу будинку у сторін не виникало.
Позивачці стало відомо, що ОСОБА_2 планує продати будинок, а всі виручені кошти спрямувати на погашення власних боргів.
При цьому, позивачка зауважує що боргові зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 (на забезпечення виконання яких і було накладено арешт на нерухомість, яка є спільною власністю її та ОСОБА_2 ) - жодним чином її не стосується, а отже не може обмежувати її права. Накладення арешту порушує її права як співвласника спірного житлового будинку, унаслідок чого вона позбавлена можливості користуватися і розпоряджатися майном на власний розсуд.
У зв`язку із чим просила: поділити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та звільнити з-під арешту будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на який накладено арешт.
У грудні 2025 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно, набуте за час окремого (роздільного) проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що спірний будинок ОСОБА_2 придбав самостійно. На момент придбання спірного будинку, шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично припинилися. З листопада 1998 року вона почала проживати у спірному будинку з ОСОБА_2 31 серпня 2002 року, вони зареєстрували шлюб. Упродовж 1998-2019 років ОСОБА_1 взагалі не цікавилася спірним будинком.
Крім того, відповідачка просила застосувати строк позовної давності до вказаних вимог, оскільки спірне майно придбане ОСОБА_2 24 листопада 1998 року, шлюб офіційно розірваний 20 листопада 1999 року, тобто трирічний строк з цього моменту минув ще 2 липня 2002 року, арешт на майно ОСОБА_2 вперше було накладено 15 листопада 2010 року.
Просила визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на майно, набуте ним за час окремого (роздільного) проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 , а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2025 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано 20 липня 1999 року, з дати розірвання шлюбу пройшло 26 років, поважних причин для поновлення строку позовної давності немає, тому у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя слід відмовити у зв`язку із спливом строків позовної давності.
Щодо зустрічного позову, суд виходив із того, що підстав для здійснення представництва інтересів ОСОБА_2 - ОСОБА_3 суду не надано. Крім того, ОСОБА_2 не визнав позовні вимоги ОСОБА_3 про те, що спірний будинок є його особистою власністю.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2025 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 скасовано, увалено в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Звільнено з-під арешту частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , який накладено:
-постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хупавченко Н. Ю. від 20 лютого 2023 року при виконанні виконавчого листа № 332/4440/15, виданого 14 грудня 2015 року Заводським районним судом м. Запоріжжя (ВП № НОМЕР_4);
-постановою державного виконавця від 15 листопада 2010 року, ухваленого в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2515 від 23 вересня 2010 року, виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 
-постановою державного виконавця від 15 березня 2017 року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа № 332/4440/15-ц від 14 грудня 2015 року, виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості по аліментам. 
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2025 року у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції щодо спливу строку позовної давності при подачі вищезазначеного позову ОСОБА_1 є помилковим, зробленим без урахування обставин справи та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.
Приймаючи помилкове рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в звязку із спливом строків позовної давності, суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку щодо залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту, оскільки ці вимоги є похідними від первісних позовних вимог про визнання права власності на частину спірного будинку.
При цьому, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції правильно встановлено, що підстав для здійснення представництва інтересів ОСОБА_2 - ОСОБА_3 немає. Крім того, ОСОБА_2 не визнав позовні вимоги ОСОБА_3 про те, що спірний будинок є його особистою власністю.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
17 жовтня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_3 - адвокат Писаренко С. Ю. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить змінити мотивувальну частину Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2025 року в частині обґрунтування відмови в задоволенні первісного позову, та скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц, від 1 жовтня 2020 року у справі № 753/15957/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 363/158/16-ц, від 20 вересня 2023 року у справі № 303/3674/21, від 11 червня 2020 року у справі № 725/801/18, від 26 січня 2023 у справі № 442/5855/21, від 03 липня 2019 року у справі № 639/9642/14-ц (пункт 1 частин другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу 
25 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 - адвокат Черкашин І. І. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , у якій просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін. Зазначає про те, що доводи, які викладені ОСОБА_3 в касаційній скарзі є безпідставними та такими, що суперечать обставинам справи, тому вони не можуть бути прийняті до уваги та враховані при перегляді оскаржуваної постанови апеляційного суду.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 332/6564/23 з Заводського районного суду м. Запоріжжя.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що 26 грудня 1986 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 вказаний шлюб сторін було розірвано 20 липня 1999 року.
24 листопада 1998 року був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . Покупцем згідно даного договору є ОСОБА_2 .
Суд також установив, що на житловий будинок АДРЕСА_1 накладено арешт, а саме:
- постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хупавченко Н. Ю. від 20 лютого 2023 року при виконанні виконавчого листа № 332/4440/15, виданого 14 грудня 2015 року Заводським районним судом м. Запоріжжя (ВП № НОМЕР_4);
- постановою державного виконавця від 15 листопада 2010 року, ухваленою в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2515 від 23 вересня 2010 року, виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 ;
- постановою державного виконавця від 15 березня 2017 року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа №332/4440/15-ц від 14 грудня 2015 року, виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості по аліментам.
2.Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.
У силу статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Статтею 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.
Установивши, що спірний будинок придбано ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_1 , суд першої інстанції у цій частині, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначений будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі статті 22 КпШС України, згідно з приписами статті 28 КпШС України, а також статті 70 СК України, їхні частки є рівними, а тому правильно визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірного будинку
ОСОБА_2 не заперечував, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Частиною третьою статті 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.
Відповідно до частини третьої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Суд апеляційної інстанції правильно вказав на помилковість висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки відповідно до частини другої статті 72 СК України такий строк обчислюється не з моменту ухвалення рішення про розірвання шлюбу, а з моменту коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Оскільки після розірвання шлюбу право ОСОБА_1 на частку спірного будинку ОСОБА_1 не оспорювалося, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою ОСОБА_1 не пропущено строк звернення до суду. 
Отже, висновок апеляційного суду про те, що звернення ОСОБА_1 з позовом до суду першої інстанції в листопаді 2023 року відбулось в межах строку позовної давності, є правильним.
Частиною першою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.
Апеляційний суд правильно виходив із того, що оскільки державний виконавець описав та наклав арешт на спірний житловий будинок в цілому без вирішення питання щодо частки майна боржника ОСОБА_2 у цьому спірному майні, яким він володіє спільно з ОСОБА_1 , без встановлення факту солідарного обов`язку позивачки за зобов`язаннями ОСОБА_2 , то позовні вимоги у цій справі про зняття арешту з частини у спільному майні подружжя. 
Звернення ОСОБА_1 з позовом про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу, що супроводжується зняттям арешту на належну їй частину у спільному сумісному майна, не свідчить про недобросовісність її дій. Це є реалізацією законних прав одного із подружжя на розпорядження майном.
Колегія суддів касаційного суду також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні зустрічного позову, з огляду на наступне.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).
Так, звертаючись із зустрічним позовом ОСОБА_3 просила визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Тобто ОСОБА_3 звернулась до суду за захистом не свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а діяла в інтересах третьої особи - ОСОБА_2 .
При цьому, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна в натурі (стаття 29 КпШС України).
Отже, з позовом про поділ спільного майна подружжя до суду може звернутися подружжя або один з них.
Цивільним кодексом України передбачений інститут представництва. Відповідно до статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. 
Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частина третя статті 237 ЦК України).
Судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що підстав для здійснення представництва інтересів ОСОБА_2 - ОСОБА_3 суду не було доведено.
Крім того ОСОБА_2 не заперечував проти того, що спірний будинок є спільним сумісним майном його та ОСОБА_1 .
За таких обставин, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали, що обраний позивачкою ОСОБА_3 спосіб захисту не породжує відновлення порушених, на її думку прав, а тому дійшли правильного висновку, що зустрічні позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими. 
Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду, наведеним заявником у касаційній скарзі.
Безпідставним є посилання в касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, з огляду на наведені у цій постанові відповідні висновки Верховного Суду.
Висновки за результатом розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2025 року зупинено дію постанови Запорізького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку
З огляду на те що Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат понесених заявником відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Писаренком Сергієм Юрійовичем, залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2025 року, в частині, що не скасована апеляційним судом, та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року - залишити без змін.
Поновити дію постанови Запорізького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун