П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/10857/26	

Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.
Дата і місце ухвалення 12.05.2026 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бойка А.В.,
суддів: Тарновецького І.І.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 до Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:
У квітні 2026 року військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Тирнового Максима Вікторовича, від 02 квітня 2026 року ВП № 80649312 про стягнення виконавчого збору у розмірі 34588 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.05.2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.
Апелянт вказував на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що спірні відносини, які розглядались у справі № 420/5013/25 мають всі ознаки майнового спору, а тому відповідачем неправильно визначено розмір виконавчого збору. 
Апелянт посилався на те, що відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» (далі – Закон №1404-VIII) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. За приписами частин 2, 3 статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника – фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника – юридичної особи. 
Як зазначив апелянт, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року у справі № 420/7851/24 в/ч було зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з урахуванням виплачених сум. На виконання вказаного рішення на користь ОСОБА_1 в/ ч НОМЕР_1 нараховано 167336,79 грн. Однак, незважаючи на явну грошову оцінку позовних вимог у справі № 420/7851/24, суд першої інстанції відхилив аргументи в/ч НОМЕР_1 та, як вважає апелянт, помилково послався на те, що резолютивна частина рішення не передбачає стягнення конкретної суми з Військової частини НОМЕР_1 , а тому рішення суду не може вважатися майновим. 
Апелянт зазначив, що фактичною метою звернення ОСОБА_1 (стягувача у виконавчому провадженні) до суду з відповідним позовом є відновлення майнових прав шляхом зобов`язання в/ч НОМЕР_1 виплатити індексацію грошового забезпечення, що, в свою чергу, є благом, яке після його перерахунку та виплати піддається грошовій оцінці, в даному випадку у розмірі 167336,79 грн. 
За таких обставин апелянт вважає, що в даному випадку розмір виконавчого збору має обраховуватися державним виконавцем з урахуванням сум, нарахованих та виплачених стягувачу, у розмірі 10 відсотків суми що підлягає стягненню, у відповідності до частини 2 статті 27 Закону № 1404-VIII, про що відповідач міг зазначити при відкритті провадження.
З огляду на зазначене апелянт просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким позовні військової частини до БілгородДністровського відділу державної виконавчої служби у БілгородДністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції – задовольнити повністю.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу Згідно без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Розгляд справи був призначений у відкритому судовому засіданні. Сторони у справі в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились. З огляду на зазначене розгляд справи продовжено в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.01.2025р. у справі № 420/7851/24, яке набрало законної сили 20.02.2026 року, було зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 06.05.2017 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 та з урахуванням виплачених сум.
17.03.2026 р. Одеським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №420/7851/24 щодо зобов`язання НОМЕР_2 прикордонного загону Державної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 06.05.2017 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 та з урахуванням виплачених сум. 
Відповідно до довідки №226 від 13.04.226 року про розмір індексації з 06.05.2017 по 28.02.2018, виданої ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 , її розмір становить 35235,86 грн.
02.04.2026 року державним виконавцем Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Тирновим М.В. було відкрито виконавче провадження ВП № 80649312 з виконання виконавчого листа № 420/7851/24, виданого Одеським окружним адміністративним судом 17.03.2026 року. 
У пункті 2 постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 80649312 від 02.04.2026 р. постановлено боржнику виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.
Пунктом 3 постанови стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 34588 грн.
02.04.2026 року державним виконавцем Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Тирновим М.В. винесено постанову ВП № 80649312 про стягнення виконавчого збору, відповідно до якої з НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_3 ) стягнуто виконавчий збір у розмірі 34588 грн.
Не погоджуючись з постановою державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 02.04.2026 року, позивач оскаржив її до суду першої інстанції, посилаючись на її протиправність. Позивач посилався на те, що державним виконавцем неправильно визначено розмір виконавчого збору, оскільки спірні відносини, які розглядались у справі № 420/7851/24 мають всі ознаки майнового спору, а тому розмір виконавчого збору повинен становити 10% відсотків суми, що підлягала стягненню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржувана постанова від 02.04.2026 року ВП № 80649312 про стягнення виконавчого збору у розмірі 34588 грн. є правомірною та скасуванню не підлягає, оскільки у виконавчому документі не визначено суму індексації, яка підлягала стягненню на користь боржника, а відповідно до імперативних приписів ст.27 Закону № 1404-VIII, постанова про стягнення виконавчого збору виноситься державним виконавцем одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:
Правові та організаційні засади здійснення виконавчого провадження визначені Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, як виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Примусове виконання рішень, згідно ст. 5 Закону № 1404-VIII, покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
За положеннями ст. 26 №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Частиною 5 статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
За змістом частини першої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір є збором, що справляється за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби та стягується з боржника до Державного бюджету України.
Згідно ч. 2 ст. 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Частиною 3 статті 27 Закону №1404-VIII, за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 4 ст. 27 Закону №1404-VIII).
Частиною першою статті 63 Закону №1404-VIII встановлено, що рішеннями немайнового характеру є рішення, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
Отже, для правильного визначення розміру виконавчого збору визначальним є не економічний результат, якого може бути досягнуто внаслідок виконання рішення, а зміст обов`язку, покладеного на боржника виконавчим документом.
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.01.2025р. у справі № 420/7851/24, виконання якого здійснювалось в рамках виконавчого провадження ВП №80649312, було зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної служби України (військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 06.05.2017 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 та з урахуванням виплачених сум.
Отже, судовим рішенням, яке підлягало примусовому виконанню, було зобов`язано боржника здійснити перерахунок індексації грошового забезпечення за відповідний період із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб без визначення суми, яка підлягає виплаті.
Тобто, як вірно зазначив суд першої інстанції, у резолютивній частині зазначеного рішення не визначено конкретної суми коштів, яка підлягає стягненню, а боржника зобов`язано особисто здійснити відповідні розрахунки та визначити належний до виплати розмір грошового забезпечення.
За правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 02 лютого 2026 року у справі №420/11248/24, судове рішення, яким боржника зобов`язано здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення без визначення конкретної суми коштів, є рішенням немайнового характеру, а виконавчий збір у такому випадку підлягає стягненню у фіксованому розмірі, передбаченому частиною третьою статті 27 Закону №1404-VIII.
Верховний Суд звернув увагу на те, що Законом №1404-VIII встановлено два види обрахунку розміру виконавчого збору: за виконання рішення майнового та немайнового характеру.
Виходячи зі змісту частини другої статті 27 Закону №1404-VIII, у виконавчому провадженні рішення набуває майнового характеру у разі визначення у ньому конкретної суми, яка підлягає стягненню, лише в цьому випадку виконавець може визначити розмір виконавчого збору - 10 відсотків від цієї суми.
Верховний Суд зазначив, що з аналізу частини першої статті 63 Закону №1404-VIII вбачається, що рішення немайнового характеру - це рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
У постанові від 02 лютого 2026 року у справі №420/11248/24 Верховний Суд зазначив, що оскільки судовим рішенням не зобов`язано стягнути з боржника відповідні суми (дії, що можливо виконати без участі боржника, списавши відповідні суми з рахунку), а зобов`язано здійснити такі дії, які може вчинити виключно боржник (в даному випадку роботодавець стягувача) - здійснити працівнику перерахунок грошового забезпечення та матеріальної допомоги за відповідний період, і судом не було визначено конкретної суми, яка підлягає виплаті, з якої можливо було б визначити 10 відсотків виконавчого збору, державний виконавець, визначивши зобов`язання боржника здійснити перерахунок як зобов`язання немайнового характеру, діяв правомірно.
Крім того Верховний Суд звернув увагу на те, що поняття «позов майнового характеру» та «рішення майнового характеру» не є тотожними, а для цілей визначення розміру виконавчого збору вирішальним є саме спосіб виконання судового рішення та характер обов`язку, покладеного на боржника.
Наведений правовий висновок Верховного Суду є повністю релевантним до спірних правовідносин у цій справі.
За положеннями ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене колегія суддів при вирішенні даної справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постанові від 02 лютого 2026 року у справі №420/11248/24.
При цьому колегія суддів вважає, що посилання апелянта на те, що на виконання судового рішення у справі № 420/7851/24 Військовою частиною НОМЕР_1 було визначено суму до виплати у розмірі 167336,79 грн, не впливають на правову природу виконавчого документа, оскільки зазначена сума була визначена самим боржником уже після відкриття виконавчого провадження та не була встановлена судовим рішенням.
Так само не впливають на правильність висновків суду першої інстанції посилання апелянта на постанови Верховного Суду щодо розмежування майнових і немайнових позовних вимог для цілей сплати судового збору, оскільки такі правові висновки стосуються інших правовідносин та не підлягають застосуванню до спорів щодо визначення розміру виконавчого збору.
Враховуючи все вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що оскаржувана постанова старшого державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Тирнового Максима Вікторовича від 02 квітня 2026 року ВП № 80649312 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 34588 грн. є правомірною та обґрунтованою, а тому скасуванню не підлягає.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги позивача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Підстави для розподілу судових витрат згідно ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: І.І. Тарновецький 

Суддя: О.А. Шевчук