справа № 753/13362/25  головуючий у суді І інстанції Лужецька О.Р.
провадження № 22-ц/824/7276/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2025 року у справі за позовом Державного підприємства «Управління житловими будинками» Апарату Верховної Ради України» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, 
В С Т А Н О В И В:
У червні 2025 року Державне підприємство «Управління житловими будинками» Апарату Верховної Ради України» звернулось до Дарницького районного суду міста Києва, з позовною заявою про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що будинок АДРЕСА_1 передано на баланс та обслуговування Державному підприємству «Управління житловими будинками» Апарату Верховної Ради України». 
Відповідач є користувачем квартири АДРЕСА_2 . Позивач належним чином виконав перед відповідачем, своє зобов`язання щодо надання житлово-комунальних послуг за вказаною адресою. Проте відповідач, будучи споживачем цих послуг неналежним чином здійснює їх оплату, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 16 879,97 грн. та судовий збір.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2025 року відкрито провадження у справі та визначено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 грудня 2025 року позовні вимоги були задоволені та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Управління житловими будинками» Апарату Верховної Ради України» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 16 879, 97 грн., з яких: основна сума боргу - 11 535,54 грн.; інфляційна складову боргу - 4 110,92 грн., 3 % річних - 1 233,51 грн.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 19 січня 2026 року через систему ЄСІТС «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2025 року, відмовити у задоволенні позовних вимог (або частково в межах позовної давності). Повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Апелянт оскаржуючи рішення першої інстанції зазначає, що суд розглянув справу за його відсутності, вважаючи вимоги позивача «очевидними». Проте вимоги ДП «Управління житловими будинками» до мешканців будинку АДРЕСА_1 є предметом тривалих суперечок. Доказом цього є ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 23.04.2025 р. у справі № 753/1791/25, якою було скасовано судовий наказ про стягнення боргу з апелянта, хоча виконавцем фактично було стягнено кошти. Скасування наказу свідчить про те, що нарахування позивача не є безспірними, а якість та обсяг послуг оспорюються споживачами.
Також, судом не враховано правову позицію Верховного Суду (зокрема, у справі № 910/7939/17), згідно з якою позивач не є правонаступником ліквідованого ДП «Управління житловими будинками Управління справами ВРУ». Отже, позивач не має права вимагати кошти за періоди, коли будинок обслуговувався іншою організацією, які він фактично незаконно стягнув, і що є загальним предметом спору.
Позивачем заявлено вимоги за період з 01.02.2020 по 01.06.2025, однак суд першої інстанції проігнорував те, що вимоги за період понад три роки (до липня 2022 року) заявлені поза межами позовної давності (ст. 257 ЦК України). Разом з цим, оскільки апелянт не був належним чином повідомлений про розгляд справи, був позбавлений можливості заявити про це в першій інстанції.
Крім цього, позивач нараховує плату за послуги, які фактично не надаються: прибирання не здійснюється, внутрішньобудинкові системи в занедбаному стані, сміттєпроводи заблоковані. Розрахунок боргу не містить підтвердження фактичних витрат позивача на кожну одиницю послуги.
Поряд з цим, апелянт вказує, що він не заперечує про необхідність сплати за належним чином надані послуги за умови належного документального оформлення їх надання, однак наполягає, на необхідності укладання відповідних договірних відносин (з дотриманням тарифікації та звітування), від чого позивач ДП «Управління житловими будинками» Апарату Верховної Ради України» ухиляється, зловживаючи своїми юридичними правами, та господарськими обов`язками.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2025 року у справі за позовом Державного підприємства «Управління житловими будинками» Апарату Верховної Ради України» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження була направлена позивачу та відповідачу через систему ЄСІТС «Електронний Суд», що підтверджується Звітом про доставку вхідної кореспонденції Київського апеляційного суду.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 березня 2026 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно вимог ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до розпорядження по Управлінню справами Апарату Верховної Ради України №100 від 31.12.2015 року з балансу Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України на баланс Державного підприємства «Управління житловими будинками» Апарату Верховної Ради України» передано, зокрема, будинок АДРЕСА_1 .
Отже, з матеріалів справи вбачається, що Державне підприємство «Управління житловими будинками» Апарату Верховної Ради України» забезпечує надання житлово-комунальних послуг за адресою: будинок АДРЕСА_1 .
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 , зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 .
Відповідач проживає у квартирі АДРЕСА_2 на підставі ордеру на житлове приміщення №30, виданому Верховною Радою України та є споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються позивачем за вказаною адресою.
Відтак, суд першої інстанції зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач своєчасно та в повному обсязі не сплачував вартість наданих житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим, згідно з розрахунком наданим позивачем, правильність якого перевірена судом, за ним утворилась заборгованість, що складає 16 879 грн. 97 коп., з яких: заборгованість за житлово-комунальні послуги (основна сума боргу) за період з 01.02.2020 по 01.06.2025 - 11 535,54 грн.; інфляційна складова боргу за період з 01.01.2020 по 23.02.2022 та з 01.01.2024 по 01.06.2025 - 4 110,92 грн., 3 % річних за період з 01.01.2020 по 23.02.2022 та з 01.01.2024 по 01.06.2025 - 1 233,51 грн.
Крім цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що правовідносини, які передбачають обов`язок споживача оплатити фактично надані житлово-комунальні послуги та право замовника послуг вимагати відповідної плати, є за своєю правовою природою грошовим зобов`язанням, тому за прострочення його виконання підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за № 6-59цс13).
Суд першої інстанції визнав встановленим факт порушення прав позивача, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 16 879 грн. 97 коп., вважав законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України "Про житлово-комунальні послуги"(далі - Закон).
Статтею 1 вказаного Закону врегульовано, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до статті 5 Закону, до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорам та інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.
Хоча у частині першій статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц.
Дана правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року в справі № 712/8916/17.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до вимог статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник посилався на те, що суд першої інстанції не повідомив відповідача про розгляд справи та цим позбавив права на подання відзиву на позовну заяву. Перевіряючи вказані доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2025 року відкрито провадження у дані справі та визначено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі за наявними матеріалами.
Установлено строк відповідачу на подання відзиву на позовну заяву разом з відповідними доказами з підтвердженням направлення позивачу копії відзиву та доданих до нього документів, не пізніше 15 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі. Копію вказаної ухвали разом з копією позовної заяви направлено судом першої інстанції на адресу відповідача 18 серпня 2025 року.
В матеріалах справи міститься конверт зі зворотнім повідомленням, який повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що, згідно пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, свідчить про його належне повідомлення. Дане поштове відправлення повернулося на адресу суду 03 вересня 2025 року.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2025 року у справі № 1027/1617/12 зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24), системно аналізуючи положення ЦПК України, дійшла висновку про те, що особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 цього Кодексу), - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження у справі і яка відповідно не знала / не могла знати про розгляд справи. Разом з тим, згідно з довідкою про причини повернення/досилання конверт з судовою повісткою, направлений на адресу особи, повернуто до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 68), тлумачення пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України свідчить про те, що відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2025 року у справі № 361/8988/14-ц вказано, що «Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18, системно аналізуючи положення ЦПК України, дійшла висновку про те, що особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 цього Кодексу), - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження у справі і яка відповідно не знала/не могла знати про розгляд справи. … У матеріалах справи наявні поштові конверти, в яких направлялася судова кореспонденція ОСОБА_2 за адресою; АДРЕСА_1, і які повернулися до суду першої інстанції з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою», «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення». Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування. За таких обставин, ОСОБА_2 не є особою, не повідомленою про розгляд справи у розумінні пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України.
Таким чином, враховуючи практику Верховного Суду колегія суддів не приймає доводи апелянта щодо не повідомлення його про розгляд справи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції були вчинені всі необхідні дії для повідомлення останнього.
Щодо посилань апелянта на строки позовної давності, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
За правилами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі №756/8056/19 зазначила, що за змістом ст. 267 ЦК сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.
Суд визнає причини пропуску позовної давності поважними з ініціативи та за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів.
Водночас у ч.3 ст.267 ЦК установлені суб`єктивні межі застосування позовної давності - без заяви сторони у спорі позовна давність судом за власною ініціативою застосовуватись не може за жодних обставин.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц, у випадку, коли суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив заочне рішення, відповідач був вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач міг заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Проте, за обставинами цієї справи апелянт був належним чином повідомлений про розгляд справи, про що свідчить конверт, який міститься у матеріалах справи, однак не подав до суду першої інстанції відзиву та клопотання про застосування позовної давності, а тому суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заявлений відповідачем строк позовної давності на стадії апеляційного перегляду справи.
Також, посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано правову позицію Верховного Суду (зокрема, у справі № 910/7939/17), згідно з якою позивач не є правонаступником ліквідованого ДП «Управління житловими будинками Управління справами ВРУ», а тому не вправі вимагати кошти за періоди, коли будинок обслуговувався іншою організацією, є необґрунтованими, оскільки не підтверджуються жодними актуальними доказами станом на момент розгляду справи у першій інстанції.
Доводи апелянта щодо неналежного розрахунку заборгованості не вказують на те, що розрахунок позивача не є вірним, оскільки апелянт не надає суду свого контррозрахунку, а тому такі посилання нічим не підкріплені та є узагальнені.
Отже, доводи апеляційної скарги, як кожен окремо так і у сукупності з іншими доводами не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, судові витрати апелянта понесені у зв`язку з розглядом справи розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова