ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/1101/24 

Господарський суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Сисина С.В., за участі секретаря судового засідання Далекорій Б.В., розглянувши у загальному позовному провадженні справу
за позовом Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури, код ЄДРПОУ - 02909973, місцезнаходження-Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Дмитра Апухтіна, будинок, 29 А, поштовий індекс – 69005 в інтересах держави в особі 
позивача: Державної аудиторської служби, код ЄДРПОУ – 40165856, місцезнаходження - місто Київ, вулиця Петра Сагайдачного, будинок, 4, поштовий індекс – 04070,
до відповідача 1: Акціонерного товариства «Українська залізниця», код ЄДРПОУ – 40075815, місцезнаходження - місто Київ, вулиця Єжи Гедройця, 5, поштовий індекс – 03150, в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», код ЄДРПОУ відокремленого підрозділу – 40150216, місцезнаходження – Донецька область, місто Лиман, вулиця Привокзальна, 22, поштовий індекс – 84404
до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод», код ЄДРПОУ – 01056280, місцезнаходження – Закарпатська область, Рахівський район, місто Рахів, вулиця Миру, 34, поштовий індекс – 90600
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, код ЄДРПОУ – 20812013, місцезнаходження - Львівська область, місто Львів, вулиця Коперника, 4, поштовий індекс – 79000,
про визнання недійсним договору про закупівлю №Дон/НХ-20106/НЮ-В від 03.04.2020 та стягнення 1133508,00 грн,
за участі представників сторін:
від прокуратури – Роман М.С., прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури, 
від позивача - Дан Є.М., у порядку самопредставництва, 
від відповідача 1 - адвоката Комісарової А.В. (згідно довіреності від 19.01.2026) у режимі ВКЗ,
від відповідача 2 – Півоварова М.В., у порядку самопредставництва, у режимі ВКЗ, 
від третьої особи – не з`явився,
В С Т А Н О В И В :
Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури (далі – прокурор), діючи в інтересах держави в особі Державної аудиторської служби (далі – позивач), звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі – відповідач 1, Акціонерне товариство) та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» (далі – відповідач 2, Товариство), згідно з яким просить суд:
- визнати недійсним договір про закупівлю №Дон/НХ-20106/НЮ-В від 03.04.2020, укладений між Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» (далі – оспорюваний договір);
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» 1133508,00 грн;
- стягнути в дохід держави в особі Державної аудиторської служби України з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» одержані нею за рішенням суду 1133508,00 грн.
Позов заявлено прокурором з підстав недотримання відповідачами норм Законів України «Про публічні закупівлі» та «Про захист економічної конкуренції» під час укладення зазначеного договору.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисин С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2025.
Процесуальні дії по справі
Згідно з ухвалою від 20.01.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначив підготовче засідання на 12.02.2025; залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Західне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (далі – третя особа); сторонам встановив строки на подачу заяв по суті справи. 
28.01.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від Державної аудиторської служби надійшли пояснення від 24.01.2025 №002500-17/981-2025 (зареєстровані за вхідним №02.3.1-02/697/25).
28.01.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від ТОВ «Запорізький механічний завод» надійшов відзив на позовну заяву від 28.01.2025 (зареєстрований за вхідним №02.3.1-02/721/25).
31.01.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника відповідача 1 – адвоката Комісарової А.В. надійшло клопотання від 30.01.2025 (зареєстроване за вхідним № 02.3.1-02/850/25) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке судом задоволене згідно з ухвалою від 03.02.2025.
31.01.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від Акціонерного товариства надійшов відзив на позовну заяву від 30.01.2025 (зареєстрований за вхідним №02.3.1-02/848/25).
31.01.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» – адвоката Комісарової А.В. надійшла заява про вступ у справу як представника від 30.01.2025 (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/849/25), до якої долучені документи на підтвердження її повноважень як представника відповідача.
03.02.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від Запорізької обласної прокуратури надійшла відповідь на відзив на позовну заяву від 31.01.2025 (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/911/25).
04.02.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від ТОВ «Запорізький механічний завод» надійшло заперечення на відповідь на відзив від 04.02.2025 (зареєстроване за вхідним №02.3.1-02/1038/25).
04.02.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від Запорізької обласної прокуратури надійшла відповідь на відзив від 04.02.2025 (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/1054/25).
06.02.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від Акціонерного товариства надійшло клопотання про зупинення провадження у справі від 07.02.2025 (зареєстроване за вхідним №02.3.1-02/1186/25). 
07.02.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від ТОВ «Запорізький механічний завод» надійшла заява від 07.02.2025 (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/1194/25), згідно з якою до матеріалів справи долучені копії документів на підтвердження повноважень Півоварова М.В. діяти у порядку самопредставництва відповідача 2.
07.02.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від ТОВ «Запорізький механічний завод» надійшла заява від 07.02.2025 (зареєстрована за вхідним № 02.3.1-02/1204/25) про участь у судовому засіданні його представника Півоварова М.В. в режимі відеоконференції, яка судом задоволена згідно з ухвалою від 10.02.2025.
Згідно з ухвалою від 12.02.2025 суд задовольнив клопотання Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про зупинення розгляду справи від 06.02.2025 та зупинив провадження у справі №907/1101/24 до розгляду Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду справи №922/3456/23.
06.01.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від ТОВ «Запорізький механічний завод» надійшло клопотання про поновлення провадження у справі від 06.01.2026 (зареєстроване за вх.№02.3.1-02/68/26).
Згідно з ухвалою від 13.01.2026 суд задовольнив клопотання ТОВ «Запорізький механічний завод» про поновлення провадження у справі; поновив провадження у справі №907/1101/24 та призначив підготовче засідання на 11.02.2026.
Згідно з ухвалою від 09.02.2026 суд задовольнив клопотання відповідача 2 про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції від 05.02.2026 (зареєстроване за вхідним №02.3.1-02/1036/26 від 05.02.2026).
Згідно з ухвалою від 11.02.2026 суд відклав підготовче засідання на 25.02.2026 та продовжив з ініціативи суду строк проведення підготовчого провадження на 30 днів.
Згідно з ухвалами від 18.02.2026 та від 02.04.2026 суд задовольнив заяви відповідача 1 про участь його представника у судових засіданнях у режимі відеоконференції від 16.02.2026 (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/1365/26 від 16.02.2026) та від 01.04.2026 (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/3041/26 від 01.04.2026).
Згідно з ухвалою від 25.02.2026 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 30.03.2026.
Згідно з ухвалою від 30.03.2026 суд задовольнив усне клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та відклав судовий розгляд справи по суті на 06.05.2026.
В судовому засіданні по розгляду справи по суті 06.05.2026 суд заслухав вступне слово прокурора, представника позивача, представника відповідача 1 та представника відповідача 2, дослідив письмові докази, а також пояснення учасників справи, що містяться в заявах по суті справи та відповідно до ст. 217 ГПК України оголосив про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами та перехід до судових дебатів, після чого згідно з ухвалою від 06.05.2026 оголосив перерву в судовому засіданні до 28.05.2026.
28.05.2026 у судовому засіданні по розгляду справи по суті за участі прокурора та представників сторін відбулися судові дебати, після яких відповідно до ч. 1 ст. 219 ГПК України суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, повідомивши дату та час його проголошення у цьому судовому засіданні.
Повернувшись у судове засідання, 28.05.2026 суд згідно з ч. 6 ст. 233, ч. 1 та 6 ст. 240 ГПК України проголосив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду та повідомив дату складання повного рішення – до десяти днів з дня закінчення розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Аргументи сторін
Суть спору за позицією прокурора, викладеною у позовній заяві 
Позовні вимоги прокурором обґрунтовані тим, що 21.02.2020 в електронній системі публічних закупівель «ProZorro» було оприлюднено оголошення про проведення відкритих торгів на закупівлю товару за ідентифікатором закупівлі UA-2020-02-21-002305-b (лот №2); очікувана вартість предмета закупівлі становила 947499 грн. Відповідно до реєстру отриманих тендерних пропозицій, участь у вказаній процедурі закупівлі за лотом №2 взяли два учасники: Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Металскарб». 
Протоколом розгляду тендерних пропозицій від 17.03.2020 №20166/2/ТМЦ переможцем відкритих торгів за лотом №2 було визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод», внаслідок чого електронною системою сформовано повідомлення про намір укласти договір.
На підставі результатів цих торгів 03.04.2020 між Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» було укладено договір №Дон/НХ-20106/НЮ-В про закупівлю на суму 947421,60 грн. Пунктом 1.1. вказаного договору передбачено його предмет та умови поставки. У подальшому сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 31.12.2020, відповідно до якої ціну договору збільшено на 186086,40 грн із одночасним доповненням специфікацією № 2 (додаток № 2); таким чином, загальна ціна договору склала 1333508 грн.
На момент звернення з позовом спірний договір виконаний сторонами у повному обсязі, що підтверджується звітом про виконання договору про закупівлю від 23.04.2021.
Позовні вимоги прокурором обгрунтовані із зазначенням, що оспорюваний договір суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, оскільки був укладений внаслідок протиправної змови учасників тендера, осккільки рішенням адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 06.10.2022 № 63/38-р/к у справі № 63/1-01-11-2021 дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Металскарб» під час підготовки та участі у зазначених відкритих торгах визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів. Зазначене рішення Антимонопольного комітету України є чинним, у судовому порядку учасниками закупівлі не оскаржувалось, а накладені штрафи були сплачені ними добровільно.
Під час розгляду антимонопольної справи було беззаперечно встановлено обставини, які підтверджують факт координації поведінки та обміну інформацією між Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Металскарб», зокрема: наявність сталих господарських відносин та єдність економічних інтересів; спільне використання трудових ресурсів та спільне здійснення господарської діяльності; подання тендерних пропозицій до електронної системи з однієї і тієї ж IP-адреси; цілковита подібність в оформленні документів; а також чіткі поведінкові аспекти формування цінових пропозицій під час аукціону. Поведінка Товариства з обмеженою відповідальністю «Металскарб» свідчить про те, що воно виступало виключно технічним учасником («прикриттям») з метою забезпечення перемоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» за заздалегідь узгодженою ціною, яка була максимально наближена до очікуваної вартості закупівлі.
Прокурор зазначає, що внаслідок таких антиконкурентних узгоджених дій Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Металскарб» повністю усунули реальну конкуренцію та змагальність між собою, створивши лише її видимість. Це призвело до грубого порушення встановлених статтею 3 Закону України «Про публічні закупівлі» основоположних принципів добросовісної конкуренції, максимальної економії та ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель. Відтак, замовник був позбавлений права на отримання найбільш вигідного та ефективного результату, який міг би сформуватися лише в умовах справжнього економічного змагання. Дії відповідача 2 були свідомо спрямовані на порушення встановленого юридичного господарського порядку з метою незаконного отримання прибутку та права на укладення договору не на конкурентних засадах.
Прокурор стверджує про наявність умислу на вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, виключно у відповідача 2. Даний суб`єкт господарювання повністю усвідомлював протиправність своєї поведінки, передбачав її негативні наслідки для держави та свідомо допускав їх настання задля усунення обмежень, встановлених Законом України «Про публічні закупівлі». Натомість відповідач 1 на момент проведення відкритих торгів та підписання договору не знав і не міг знати про несамостійний характер дій учасників.
Враховуючи наявність умислу лише на стороні Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод», прокурор, керуючись ст.ст. 203, 215 та ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), просить визнати оспорюваний договір недійсним та застосувати особливі наслідки недійсності, а саме: зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» повернути кошти в сумі 1133508,00 грн іншій стороні договору - Регіональній філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», а отримані Акціонерним товариством за рішенням суду кошти стягнути в дохід держави в особі Державної аудиторської служби України.
Позиція позивача 
У поясненні №002500-17/981-2025 від 24.01.2025 Державна аудиторська служба України зазначає, що нею не здійснювалися заходи державного фінансового контролю по закупівлі UA-2020-02-21-002305-b та щодо виконання оспорюваного договору. 
Згідно тверджень позивача фактичні обставини справи свідчать також про те, що Держаудитслужба в межах своїх повноважень моніторингу закупівлі UA-2020-02-21-002305-b не проводила і висновків про результати закупівлі не складала, про що було повідомлено Запорізьку обласну прокуратуру у відповідь на її запити. 
З огляду на викладене та зважаючи на те, що Держаудитслужба не проводила жодних заходів державного фінансового контролю, які передбачені Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» щодо означеної закупівлі, позивач позбавлений можливості надати пояснення щодо суті позовних вимог.
Позиція відповідача 1
У відзиві на позовну заяву від 30.01.2025, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач 1 наголошує на дії презумпції правомірності правочину згідно зі ст. 204 ЦК України, яка не спростована прокурором. За позицією відповідача 1, для визнання договору недійсним на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, необхідною умовою є наявність умислу (наміру) обох сторін правочину, спрямованого на порушення правового господарського порядку, та усвідомлення ними протиправності кінцевого результату. Проте прокурором у позовній заяві взагалі не зазначено, у чому конкретно полягала така мета саме для відповідача 1, яке протиправне діяння він вчинив та які норми закону порушив. Навпаки, у позові стверджується, що антиконкурентні узгоджені дії під час підготовки тендерної документації здійснювалися виключно між ТОВ «Запорізький механічний завод» та ТОВ «Металскарб». Оскільки відповідач 1 не міг знати про координацію поведінки та обмін інформацією між учасниками торгів, у його діях повністю відсутня вина у формі умислу, а сам він діяв добросовісно.
Відповідач 1 зауважує, що Закон України «Про публічні закупівлі» є спеціальним нормативним актом, а ст. 37 цього Закону (у редакції, чинній на момент укладення договору) містить вичерпний перелік підстав для визнання договору про закупівлю нікчемним, серед яких відсутні обставини, наведені прокурором. Крім того, оспорюваний договір від 03.04.2020 на закупівлю запасних частин до тепловозів на загальну суму 1133508,00 грн виконаний сторонами повністю: товар отримано та оплачено, майно відповідача 1 не пошкоджено, а незаконного заволодіння коштами чи майном не відбулося. Порушення інтересів держави у бюджетній сфері також відсутнє, оскільки АТ «Українська залізниця» здійснює самостійну підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку відповідно до ст. 42 ГК України та взагалі не фінансується з державного чи місцевих бюджетів.
Відповідач 1 підкреслює, що сам по собі факт вчинення іншими учасниками торгів порушення законодавства про захист економічної конкуренції, встановлений рішенням Антимонопольного комітету України, не може бути автоматичною підставою для визнання договору недійсним за ст. 228 ЦК України. Спеціальним законом за таке порушення передбачено відповідальність у вигляді штрафу, яку ТОВ «Запорізький механічний завод» уже понесло. Якщо прокурор вважає, що державі завдано шкоди, він мав обрати належний спосіб захисту - розрахувати збитки та заявити вимогу про їх стягнення з винної особи у подвійному розмірі в порядку ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції». Також відповідач 1 посилається на ухвалу Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №922/3456/23, якою суд відійшов від попередніх висновків та передав аналогічний спір на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду.
Окремо у відзиві акцентовано увагу на обранні прокурором неналежного та недієвого способу захисту прав. Оскільки прокурор кваліфікує договір як такий, що порушує публічний порядок, то в силу частини 2 статті 228 Цивільного кодексу України такий правочин є нікчемним від самого початку, а визнання нікчемного правочину недійсним судом законом не передбачено, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі №916/3156/17.
Також, відповідач 1 стверджує, що конфіскаційні санкції, передбачені ч. 3 ст. 228 ЦК України та ст. 208 ГК України, не підлягають застосуванню, оскільки вони грубо порушують ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та критерії пропорційності й розумного балансу, встановлені практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, у справі «Імері проти Хорватії»). Зазначені норми закону є надміру суворими, не дозволяють суду врахувати індивідуальні фактори (форму вини, ступінь тяжкості, відсутність судимості) та безпідставно покладають надмірний індивідуальний тягар на добросовісну сторону правочину (відповідача 1) через неплатоспроможність винної сторони, що суперечить рішенням Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» та «Кривенький проти України». У разі визнання договору недійсним, за судовою практикою мають застосовуватися виключно компенсаційні наслідки двосторонньої реституції за ст. 216 ЦК України, а не стягнення коштів у дохід держави. За таких обставин, відповідач 1 просить суд повністю відмовити в позові.
Позиція відповідача 2
У відзиві на позовну заяву від 28.01.2025, відповідач 2 проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що 21.02.2020 в електронній системі публічних закупівель «Prozorro» Регіональною філією «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» було опубліковано відомості про проведення відкритих торгів (ідентифікатор закупівлі UA-2020-02-21-002305-b). У закупівлі взяли участь лише два суб`єкти господарювання, а саме: Товариство з обмеженою відповідальністю «Металскарб» з пропозицією 947486,16 грн та Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» з пропозицією 947421,60 грн. За критерієм найнижчої ціни переможцем було визначено ТОВ «Запорізький механічний завод», у зв`язку з чим 03.04.2020 сторонами було укладено договір про закупівлю товару №Дон/НХ-20106/НЮ-В з урахуванням укладеної додаткової угоди №1 від 31.12.2020 на загальну суму 1133508,00 грн.
Товариство зазначає, що рішенням адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 06.10.2022 №63/83-р/к у справі №63/1-01-11-2021 дії учасників торгів було визнано антиконкурентними узгодженими діями, що стосуються спотворення результатів торгів. Проте ТОВ «Запорізький механічний завод» наголошує, що сам по собі факт ухвалення рішення органом Антимонопольного комітету України та констатація порушення антимонопольного законодавства не є автоматичною та достатньою підставою для визнання правочину недійсним за ст. 228 ЦК України як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Позивачем не доведено наявності умислу обох або однієї зі сторін на укладення договору з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави, оскільки прагнення до одержання прибутку є законною суттю та обов`язковою ознакою підприємницької діяльності згідно зі ст. 42 ГК України.
Відповідач 2 вказує на відсутність будь-яких матеріальних збитків чи шкоди державним інтересам, оскільки закупівля була проведена за ціною, нижчою від очікуваної вартості, визначеної замовником, а матеріали справи не містять доказів наявності інших потенційних учасників чи більш вигідних цінових пропозицій на ринку на момент проведення торгів. Крім того, оспорюваний договір поставки виконаний сторонами у повному обсязі, а позивачем не надано жодних доказів поставки товару неналежної якості, у меншій кількості або за завищеними цінами. Відповідач 2 зазначає, що за вчинене правопорушення у сфері економічної конкуренції на нього вже було накладено штраф у розмірі 25000,00 грн, який сплачено повністю, чим повністю відновлено законність та інтереси держави. Спроба прокурора стягнути отримані за договором кошти (дохід/виручку) без повернення самого товару є правовим пуризмом, надмірним формалізмом та накладенням подвійної відповідальності за одне й те саме порушення, що суперечить статті 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та принципу правової визначеності.
Також ТОВ «Запорізький механічний завод» наголошує, що позивачем не враховано положення ст. 216 ЦК України та обов`язковість двосторонньої реституції у разі визнання договору недійсним. Оскільки продукція поставлена і договір повністю виконаний, АТ «Українська залізниця» у разі визнання договору недійсним буде змушене компенсувати вартість продукції за цінами, що існують на момент відшкодування, які можуть перевищувати початкову ціну договору. Такий наслідок не захищає, а навпаки створює додаткові ризики для майнових інтересів держави. Прокурор не обґрунтував відповідність оспорюваної угоди ознакам посягання на суспільні, економічні чи соціальні основи держави, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Доводи, викладені сторонами у інших заявах по суті справи
У відповіді від 31.01.2025 на відзив відповідача 2, прокурор зазначив, що доводи відповідача 2 є непослідовними, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм права.
Стосовно тверджень відповідача 2 про те, що сам факт вчинення учасниками закупівлі антиконкурентних узгоджених дій не є підставою для визнання правочину недійсним за ст. 228 ЦК України, прокурор послався на сталу практику Верховного Суду. Зокрема, у постановах від 27.03.2019 у справі №905/1250/18, від 24.04.2024 у справі №922/3322/20, від 15.12.2021 у справі №922/2645/20 та від 17.10.2024 у справі №914/1507/23 суд касаційної інстанції констатував, що узгодження учасниками торгів своїх тендерних пропозицій усуває конкуренцію та змагальність, спотворює результати торгів і порушує право замовника на отримання найбільш ефективного результату. Прокурор наголосив, що інтерес держави у сфері публічних закупівель полягає в забезпеченні прозорості, добросовісної конкуренції та максимальної економії. Оскільки координація дій учасників замість конкуренції унеможливлює відкриту процедуру відбору, встановлене у визначеному порядку порушення законодавства про захист економічної конкуренції є самостійною підставою для визнання результатів закупівлі недійсними та, як наслідок, визнання недійсним укладеного за їх результатами договору від 03.04.2020 №Дон/НХ-20106/НЮ-В на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України, як такого, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Щодо заперечень відповідача 2 про відсутність доказів заподіяння шкоди, постачання товару за завищеними цінами чи наявності більш вигідних цінових пропозицій на ринку, прокурор вказав, що ці обставини не впливають на підстави позову та не спростовують правомірності вимог. Підставою для визнання договору недійсним є саме недодержання вимог закону в момент його вчинення та порушення інтересів держави і суспільства через спотворення результатів конкурентної процедури, а не наявність чи відсутність збитків. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, прокурор зазначив, що для кваліфікації дій за ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» достатньо встановити сам факт антиконкурентних узгоджених дій, а з`ясування наслідків у формі збитків не є обов`язковим. Спрямованість позову полягає в захисті принципу верховенства права та забезпеченні раціонального використання публічних коштів, тоді як дії відповідача 2 призвели до створення лише видимості конкуренції та нівелювання мети закупівлі.
Спростовуючи твердження відповідача 2 про необхідність застосування загальної двосторонньої реституції за ст. 216 ЦК України, прокурор зауважив, що ч. 3 ст. 216 Кодексу передбачає можливість встановлення законом особливих наслідків для окремих видів недійсних правочинів. Такими особливими наслідками є приписи ч. 3 ст. 228 ЦК України, які застосовуються залежно від наявності умислу. Прокурор вказав на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі №918/1043/21, де зазначено, що у разі наявності умислу лише у однієї зі сторін (відповідача), все одержане нею за правочином повертається іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в дохід держави. Дана конструкція фактично є двосторонньою реституцією на користь держави та застосовується в силу закону. Відтак, оскільки ТОВ «Запорізький механічний завод» отримало грошові кошти у розмірі 1133508,00 грн від відповідача 1 на виконання договору від 03.04.2020 №Дон/НХ-20106/НЮ-В, вказана сума підлягає поверненню відповідачу 1, а з відповідача 1 — стягненню до державного бюджету.
У запереченні на відповідь на відзив від 04.02.2025, відповідач 2 зазначає про повну незгоду з позицією прокурора щодо наявності підстав для визнання спірного договору недійсним із посиланням на порушення інтересів держави та суспільства через допущення відповідачем 2 порушення Закону України «Про захист економічної конкуренції», а також щодо правомірності застосування передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України правових наслідків недійсності правочину.
Обґрунтовуючи заперечення, відповідач 2 вказує на відсутність у чинному законодавстві чіткого визначення понять «інтерес» та «інтерес держави та суспільства», як і орієнтовного переліку відповідних сфер чи критеріїв їх визначення. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999, відповідач 2 наголошує, що державні інтереси пов`язані виключно з потребою в здійсненні загальнодержавних дій та програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, кордонів, гарантування безпеки, охорону національного багатства чи захист суб`єктів права власності й господарювання.
Аналізуючи приписи ст. 228 ЦК України, відповідач 2 зазначає, що необхідною умовою для визнання договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність умислу хоча б у однієї зі сторін щодо настання протиправних наслідків. На переконання відповідача 2, законодавець чітко відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності та передбачив обов`язкову наявність умислу на незаконний результат. Прокурором у справі не надано жодних доводів та аргументів на підтвердження існування у сторін спірного правочину умислу на настання протиправних наслідків.
Окремо відповідач 2 зауважує, що при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України вина у вигляді наміру порушити публічний порядок повинна встановлюватися виключно вироком суду у кримінальному провадженні, який набрав законної сили, що узгоджується з ч. 1 ст. 62 Конституції України та правовою позицією Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.08.2023 у справі №904/3100/21. Жодних доказів притягнення учасників правочину до кримінальної відповідальності матеріали справи не містять.
Відповідач 2 наголошує, що сам факт учинення ним порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у закупівлі, встановлений рішенням органу Антимонопольного комітету України, не є самостійною підставою для визнання правочину недійсним за частиною третьою статті 228 ЦК України та не доводить суперечності мета договору інтересам держави.
З посиланням на постанову Верховного Суду від 03.05.2018 у справі №922/3393/17 відповідач 2 вказує, що формальне порушення вимог законодавства про публічні закупівлі, яке не потягло завдання реальних збитків за фактично виконаним договором, не може бути підставою для визнання договору недійсним навіть у разі притягнення сторони до відповідальності за порушення антимонопольного законодавства. Оскільки відповідач 2 вже поніс відповідальність згідно із Законом України «Про захист економічної конкуренції», інтереси держави є повністю відновленими.
Додатково відповідач 2 зазначає, що прокурор у своїй відповіді на відзив не спростував та не заперечив наведених відповідачем 2 аргументів щодо недопустимості притягнення останнього до подвійної відповідальності за одне й те саме порушення. На підставі викладеного відповідач 2 вважає позицію прокурора безпідставною та просить суд повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.
У відповіді №15/2-2516-24 від 04.02.2026 на відзив відповідача 1, прокурор щодо заперечень відповідача 1 про відсутність суперечності правочину інтересам держави і суспільства та факту вчинення антиконкурентних дій, зазначає, що за змістом ст. 228 ЦК України законодавець чітко розмежував нікчемні правочини, які порушують публічний порядок (частини 1, 2), та оспорювані правочини, які можуть бути визнані недійсними в судовому порядку у разі їх невідповідності інтересам держави і суспільства (частина 3). Оскільки відповідач 1 у відзиві посилається на норми про порушення публічного порядку та нікчемність, його аргументи є помилковими, адже прокурором заявлено вимогу про визнання договору недійсним на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Прокурор наголошує, що ознаками такого недійсного договору є спрямованість на порушення правового господарського порядку (ч. 3 ст. 5 ГК України) та наявність умислу сторін, що узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 13.01.2022 у справі №908/3736/15. Умисел відповідача 2 полягав у свідомому спотворенні результатів торгів шляхом вчинення антиконкурентних узгоджених дій з ТОВ «Металскарб», через що реальне змагання під час закупівлі ID: UA2020-02-21-002305-b (лот №2) не відбулося, а замовник був позбавлений можливості отримати найефективніший результат. На момент укладення договору відповідач 1 не міг знати про ці узгоджені дії, що підтверджує наявність умислу саме на стороні відповідача 2, який прагнув незаконно отримати державне замовлення відповідно до закупівлі ID: UA2020-02-21-002305-b. При цьому факт виконання договору обома сторонами на суму 1133508,00 грн підтверджується відповідними актами та платіжними дорученнями і не заперечується учасниками справи.
З приводу визначення кола відповідачів прокурор зазначає, що залучення АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Донецька залізниця» є обґрунтованим, оскільки відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19 відповідачами у спорі про визнання правочину недійсним мають бути всі сторони цього правочину.
Спростовуючи твердження відповідача 1, що сам факт антиконкурентних узгоджених дій не є підставою для недійсності договору, прокурор спирається на сталу практику Верховного Суду (постанови від 27.03.2019 у справі №905/1250/18, від 24.04.2024 у справі №922/3322/20, від 21.05.2024 у справі №922/4933/21, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23 та від 15.12.2021 у справі №922/2645/20). Згідно з цими висновками, координація дій учасників замість конкуренції повністю спотворює результати тендера та порушує інтереси держави. Прямий інтерес держави у сфері публічних закупівель полягає в дотриманні принципів добросовісної конкуренції, максимальної економії, ефективності, відкритості та прозорості, закріплених у статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» та статтях 1, 4, 6, 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
Щодо обраного способу захисту прокурор зазначає, що у даній справі застосовуються не загальні наслідки недійсності за статтею 216 Цивільного кодексу України, а особливі правові наслідки окремого виду недійсних правочинів, передбачені спеціальною нормою ч. 3 ст. 228 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі №918/1043/21 (з посиланням на постанову від 20.07.2022 у справі №923/196/20) розмежувала ці норми та підтвердила, що за наявності умислу лише у відповідача, все одержане ним за договором стягується в дохід держави в силу закону. Прокурор зазначає, що відповідач 1 не повинен повертати товар чи його вартість, і загальна реституція або норми ст. 1212 ЦК України тут не застосовуються.
У додаткових поясненнях у справі від 05.02.2026, відповідач 2 звертає увагу на правову позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладену в постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, якою було відступлено від висновку у постанові №914/1504/23 (на яку посилався прокурор), та зазначає, що сам лише факт вчинення порушення антиконкурентних узгоджених дій під час участі у закупівлі, встановлений рішенням АМКУ, не є автоматичною підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним за статтею 228 Цивільного кодексу України як такого, що вчинений з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки для таких порушень існує спеціальна відповідальність у виді штрафу за ст. 55 Закону України «Про економічну конкуренцію», яку ТОВ «Запорізький механічний завод» уже понесло, сплативши штраф та отримавши трирічну заборону на участь у публічних закупівлях, а стягнення коштів за фактично та належним чином виконаним договором купівлі-продажу товару є спробою притягнути його до надмірної відповідальності. Крім того, відповідач 2 звертає увагу, що санкції згідно ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 208 ГК України мають виключно каральний, конфіскаційний характер публічного права, що розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, і вимагає суворого дотримання принципу пропорційності, тоді як прокурор не довів протиправну спрямованість самого правочину, наявність майнової шкоди держави, переплати чи постачання неякісного товару, а отже, не підтвердив причинно-наслідкового зв`язку між спотворенням конкуренції та погіршенням майнового стану держави. А відтак, на переконання відповідача 1, застосування конфіскаційних заходів без вироку суду до спірних правовідносин та договірних сторін (як щодо відповідача 1, так і щодо відповідача 2) є непропорційним втручанням держави у мирне володіння майном приватних осіб за відсутності виняткових підстав, таких як кримінальний злочин або безпідставне збагачення, що з урахуванням уточнених Верховним Судом висновків у справі №922/3456/23 свідчить про повну безпідставність позовних вимог у справі №907/1101/24.
Фактичні обставини справи встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
Регіональною філією «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» 21.02.2020 в електронній системі публічних закупівель «ProZorro» опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів UA-2020-02-21-002305-b (лот №2) щодо закупівлі «ДК 021:2015: 34630000-2 – Частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху обладнання для контролю залізничного руху», кількість товарів – 142 штуки; місце поставки товару:84500, Донецька область, Бахмут (Артемівськи), вулиця Космонавтів, 4. В оголошенні про проведення відкритих торгів UA-2020-02-21-002305-b також зазначені умови оплати – післяоплата протягом 30 днів; розмір бюджетного призначення за кошторисом або очікувана вартість предмета закупівлі – 947499,00 грн; джерела фінансування закупівлі – власний бюджет (кошти від господарської діяльності підприємства) у сумі 2465759,46 грн; кінцевий термін подання тендерних пропозицій – 10.03.2020, дата та час розкриття тендерних пропозицій – 11.03.2020. 
Відповідно до реєстру отриманих тендерних пропозицій участь у вказаній закупівлі взяли два суб`єкти: ТОВ «Запорізький механічний завод» та ТОВ «Металскарб».
Протоколом розгляду тендерних пропозицій від 17.03.2020 №20166/2/ТМЦ, Лот №2 ТОВ «Запорізький механічний завод» визнано переможцем відкритих торгів з тендерною пропозицією у сумі 947421,60 грн, враховуючи найбільш економічно вигідну тендерну пропозицію. 
На підставі зазначеного протоколу розгляду тендерних пропозицій від 17.03.2020 №20166/2/ТМЦ, електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір, Лот №2 з ТОВ «Запорізький механічний завод» щодо ціни пропозиції у сумі 947421,60 грн, джерела фінансування закупівлі – власний бюджет (кошти від господарської діяльності підприємства) у сумі 2465759,46 грн; строк поставки товарів до 31.12.2020.
Відтак, за результатами проведення відкритих торгів UA-2020-02-21-002305-b (лот №2), 03.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» в особі директора Ковалевського Сергія Валерійовича, який діє на підставі Статуту, з однієї сторони, як постачальником, та Акціонерним товариством «Українська залізниця», яке утворене і діє на підставі законодавства України, в особі начальника структурного підрозділу «Служба організації та проведення закупівель» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» Грунського Олександра Євгеновича, який діє на підставі довіреності, зареєстрованої в реєстрі за №5739 від 22.10.2019, та в особі головного інженера структурного підрозділу «Служби організації та проведення закупівель» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» Адамського Дмитра Олександровича, який діє на підставі довіреності, зареєстрованої в реєстрі за №5739 від 22.10.2019, з другої сторони, як покупця, укладено договір №Дон/НХ-20106/НЮ-В про закупівлю (далі – договір).
Згідно з п. 1.1. договору, предметом договору є поставка постачальником покупцю товару в асортименті та кількості специфікації (додатку 1), яка є невід`ємною частиною договору.
Відповідно до п. 1.2. договору, найменування товару – запасні частини до тепловозів ЧМЕЗ.
Згідно з п. 1.3. договору, виробник товару: ТОВ «Запорізький механічний завод», місто Запоріжжя, Україна.
Відповідно до п. 4.1. договору, поставка товару проводиться партіями протягом строку дії договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки покупця, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності покупця до прийняття товару.
Згідно з п. 4.4. договору, товар повинен бути поставлений постачальником протягом 10 робочих днів від дати отримання заявки на поставку товару.
Відповідно до п. 4.5. договору, датою поставки товару вважається дата підписання накладної на приймання товару та підписання акту приймання-передачі товару обома сторонами договору.
Згідно з п. 4.6. договору, товар постачається постачальником за рахунок постачальника на склад покупця у структурний підрозділ «Донецький головний матеріально-технічний склад» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» Донецька обл., місто Бахмут, вул. Космонавтів, 4 на умовах DDР або СРТ згідно правил ІНКОТЕРМС-2010.
Відповідно до п. 4.7. договору, представник покупця при прийнятті товару зобов`язаний звірити його відповідність кількості товару, вказаній в рахунку фактурі, накладній та розписатися за отримання товару.
Згідно з п. 5.1. договору, ціна постачальника на запасні частини до електровозів ВЛ-8, запасні частини до тепловозів ЧМЕЗ, запасні частини до тепловозів 2ТЕ116, запасні частини до вантажних вагонів визнана тендерними торгами і вказана у специфікації (додаток 1), яка є невід`ємною частиною даного договору.
Відповідно до п. 5.2. договору, загальна сума договору складає 947421,60 грн, з урахуванням ПДВ 20% 157903,60 грн, та зазначається у звіті про результати здійснення процедури закупівлі.
Згідно з п. 5.3. договору, ціна товару включає в себе вартість тари.
Відповідно до п. 5.4. договору, ціни в накладних і в рахунках-фактури вказуються в національній валюті України.
Згідно з п. 6.1. договору, постачальник передає у власність покуплю товар, а покупець сплачує товар, визначений у кількості та за цінами, які зазначені у специфікації №1 (додаток №1), що додається до договору про закупівлю і є його невід`ємною частиною.
Відповідно до п. 6.2. договору, ціни на товар встановлюється в національній валюті України.
Згідно з п. 6.3. договору, розрахунок за поставлений товар здійснюється таким чином: 100% перерахуванням грошових коштів на поточний рахунок постачальника.
Відповідно до п. 6.4. договору, покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30банківських днів з дати реєстрації податкової накладної. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками накладної (залізничної накладної) та акту прийому-передачі на отримання товару.
Згідно з п. 6.5. договору, усі платіжні доручення за договором оформляються з дотриманням законодавства.
Відповідно до п. 6.6. договору, сторони один раз на рік складають акти звірок взаєморозрахунків.
Згідно з п. 6.7. договору, обсяги закупівель за цим договором можуть бути зменшені залежно від реального фінансування договору.
Відповідно до п. 7.1. договору, товар повинен бути спакований постачальником відповідно встановленим в країні виробника нормам і стандартам, щоб не допустити псування його при транспортуванні, розвантажені та зберіганні.
Згідно з п. 12.1. договору, усі спори та розбіжності, які виникають між сторонами за цим договором або у зв`язку з ним, вирішується шляхом переговорів.
Відповідно до п. 12.2. договору, усі спори між сторонами, по яких не було досягнуто згоди вирішуються в порядку, передбаченому чинним законодавством України, в Господарському суді за місцезнаходженням відповідача.
Згідно з п. 13.1. договору, договір про закупівлю укладається відповідно до норм ЦК України та ГК України з урахуванням особливостей, визначених законом.
Відповідно до п. 13.2. договору, умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватись після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в подальшому обсязі, крім випадків:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника, 
2) зміни ціни за одиницю товару не більш як на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договору;
3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі;
4) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі форс-мажорних обставин, затримки фінансування витрат замовника за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної у договорі;
5) узгодженої ціни в бік зниження (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів;
6) зміни ціни у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів пропорційно до зміни таких ставок;
7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
8) зміни умов у зв`язку із застосування вимог п. 13.3. розділу.
Згідно з п. 16.1. договору, термін дії договору - з моменту його підписання сторонами і до 31.12.2020, а в частині розрахунків - до повного його виконання.
Відповідно до специфікації №1 (додаток №1 до договору №Дон/НХ-20106/НЮ від 03.04.2020) вбачається, що загальна сума поставки товару за договором становить 947421,60 грн, у тому числі ПДВ 20% 157903,60 грн; щодо поставки 142 штук товару (наводиться характеристика товару); термін постачання - по 31.12.2020. Строк постачання - товар повинен бути поставлений постачальником протягом 10 робочих днів від дати отримання заявки на поставку товару. Товар постачається постачальником за його рахунок на склад покупця м. Бахмут, вул. Космонавтів, 4 на умовах DDP згідно правил ІНКОТЕРМС-2010.
31.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізький механізований завод», з однієї сторони, як постачальником, та Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», з другої сторони, як покупцем, була укладена додаткова угода №1 до договору №Дон/НХ-20106/НЮ від 03.04.2020 (далі – додаткова угода), згідно з якою сторони домовились про наступне:
1. Доповнити договір специфікацією №2 (додаток №2) на суму 186086,40 грн з урахуванням ПДВ 20% 31014,40 грн, що не перевищує 20% суми, визначеної у договорі, укладеному у 2020 році, згідно ч. 6 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», та подовжити строк дії договору до 31.03.2021.
2. Змінити нижче вказані умови договору, виклавши їх у наступній редакції:
« 1.1. Предметом договору є поставка Постачальником покупцю товару в асортименті та кількості згідно специфікацій №1, №2 (додаток №1, додаток №2), які є невід`ємною частиною чинного договору.
2.5. Дата виготовлення товару повинна відповідати даті, яка зазначена у паспорті (сертифікаті, паспорті або інше) та повинна бути не раніше 2020-2021 років.
5.1. Ціна постачальника за запасні частини до тепловозів серії ЧМЕЗ визнана тендерними торгами і вказана у специфікаціях №1, №2 (додаток №1, додаток №2), які є невід`ємною частиною даного договору.
5.2. Загальна сума договору збільшується на суму 186086,40 грн та складає 1133508,00 грн з урахування ПДВ 20% 188918,00 грн.
16.1. Термін дії договору по специфікації №1 (додаток №1) - з моменту його підписання і до 31.12.2020, термін дії договору по специфікації №2 (додаток №2) з 01.01.2021 по 31.03.2021.»
3. Усі інші умови даного договору, які не зайняті даною додатковою угодою, залишаються незмінними і сторони підтверджують по них свої зобов`язання.
4. Дана додаткова угода являється невід`ємною частиною чинного договору і вступає в силу з 01.01.2021.
Відповідно до специфікації №2 (додаток №2 до договору №Дон/НХ-20106/НЮ від 03.04.2020 згідно укладеної додаткової угоди) вбачається, що загальна сума поставки відповідно до додаткової угоди складає: 186086,40 грн, з урахуванням ПДВ 20% 31014,40 грн; щодо поставки 28 штук товару (наводиться характеристика товару); термін постачання - по 31.03.2021; строк постачання - товар повинен бути поставлений постачальником протягом 10 робочих днів від дати отримання заявки на поставку товару. Товар постачається постачальником за його рахунок на склад покупця м. Бахмут, вул. Космонавтів, 4 на умовах DDP згідно правил ІНКОТЕРМС-2010.
Представниками сторін складено додаток 4 до договору - звіт про виконання договору від 23.04.2021, з якого вбачається таке:
Найменування: ДК 021:2015 - 34630000-2 Частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контроля залізничного руху (запасні частини до електровозів ВЛ-8, запасні частини до тепловозів ЧМЕЗ, запасні частини до тепловозів 2ТЕ116, запасні частини до вантажних вагонів) - лот №2.
1. Дата оприлюднення та номер оголошення про проведення процедури закупівлі, розміщеного на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель: 21.02.2020 №UA-2020-02-21-002305-b.
2. Договір про закупівлю:
2.1. Номер договору: ДОН/НХ-20106/НЮ-В.
2.2. Дата укладання договору: 03.04.2020.
2.3. Сума, визначена в договорі про закупівлю: 1133508,00 грн. з ПДВ
3. Замовник:
3.1. Найменування: Регіональна філія «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця»
3.2. Код за ЄДРПОУ: 40150216.
3.3. Місцезнаходження: Україна, 84400, Донецька обл., м. Лиман, вул. Привокзальна, 22.
4. Інформація про учасника, з яким укладено договір про закупівлю:
4.1. Найменування: ТОВ «Запорізький механічний завод»
4.2. Код за ЄДРПОУ: 01056280.
4.3. Місце знаходження, телефон, телефакс: Україна, 69040, м.Запоріжжя, вул. Барикадна, 26
5. Предмет закупівлі:
5.1. Найменування: запасні частини до тепловозів ЧМЕЗ 5.2. Обсяг надання товарів, робіт чи послуг за договором: 170 шт.
5.3. Місце надання товарів, робіт чи послуг: Донецька обл., м. Бахмут, вул. Космонавтів, 4 
5.4. Строк надання товарів, робіт чи послуг за договором: протягом 10 робочих днів від дати отримання заявки на поставку товару.
6. Строк дії договору: до 31.03.2021.
7. Сума оплати за договором: 1133508,00 грн. з ПДВ.
8. Дата виконання договору сторонами - 21.04.2021.
Відповідно до звіту про виконання договору про закупівлю від 23.04.2021 щодо процедури закупівлі в електронній системі закупівель – UA-2020-02-21-002305-b, за результатом проведення якої з переможцем торгів укладено договір про закупівлю – Дон/НХ-20106/НЮ-В від 03.04.2021, встановлено таке: ціна договору про закупівлю – 1133508,00 грн (в тому числі з ПДВ 188918,00 грн); найменування замовника – Донецька залізниця; код ЄДРПОУ – замовника – 40150216; місцезнаходження замовника – 84400, Донецька область, Лиман; найменування юридичної особи з якою укладено договір про закупівлю – ТОВ «Запорізький механізований завод»; код ЄДРПОУ з ким укладено договір про закупівлю – 01056280; місцезнаходження для юридичної особи з якою укладено договір про закупівлю, номер телефону – 69040, Україна, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Барикадна 26, конкретна назва предмету закупівлі – запасні частини до тепловозів запасні частини до тепловозів ЧМЕЗ, коди та назви відповідних класифікаторів предмета закупівлі і частин предмета закупівлі (лотів) (за наявності) – ДК021-2015:34630000-2 – Частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу, обладнання для контролю залізничного руху, кількість товару або обсяг виконання робіт чи надання послуг за договором – 142шт., місце поставки товарів виконання робіт чи надання послуг – Україна, 84500, Донецька область, Бахмут (Артемівськ) Космонавтів 4, строк поставки товарів чи виконання робіт чи надання послуг за договором до 31.12.2020; строк дії договору 03.04.2020 – 31.03.2021; сума оплати за договором – 1133508,00 грн (в тому числі ПДВ 188918,00 грн).
Згідно з п.п.7 – 9 рішення Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 06.10.2022 №63/38-р/к «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафів» по справі №63/1-01-11-2021, визнано, що ТОВ «Запорізький механічний завод» і ТОВ «Металскарб» вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю «код ДК 021:2015:34630000-2 частини залізничних бо трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху (запасні частини до тепловозів ЧМЕЗ)» (ідентифікатор закупівлі UA-2020-02-21- 002305-b (лот 2)) порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачене пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів.
На підставі статті 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції», за таке вчинене порушення законодавства про захист економічної конкуренції, на Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» накладено штраф у розмірі 25000 гривень.
На підставі статті 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції», за таке вчинене порушення законодавства про захист економічної конкуренції на Товариство з обмеженою відповідальністю «Металскарб» накладено штраф у розмірі 25000 гривень.
З листа Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 21.10.2024 №63-02/4004е вбачається, що рішення адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 06.10.2022 №63/38-р/к у справі №63/1-01-11-2021 не оскаржувалось та є чинним.
З посилання на законність та обґрунтованість рішення адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 06.10.2022 №63/38-р/к прокурор стверджує, що, узгодивши свою поведінку та свої тендерні пропозиції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Металскарб» тим самим усунули конкуренцію та змагальність між собою, а отже, спотворили результат проведених відкритих торгів щодо закупівлі за кодом ДК 021:2015 – 34630000-2 «Частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху / Запасні частини до тепловозів ЧМЕ3» (ідентифікатор закупівлі UA-2020-02-21-002305-b, лот № 2), порушивши право замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, а відтак, вчинили антиконкурентні узгоджені дії, заборонені Законом України «Про захист економічної конкуренції», та призвели до порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі», у результаті чого не було дотримано принципів здійснення закупівель, передбачених ст. 3 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме: добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії й ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель.
За позицією прокурора, така поведінка Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Металскарб» є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, заборонених відповідно до п. 1 ст. 50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», що, в свою чергу, свідчить про недійсність укладеного за результатами спірної процедури закупівлі договору від 03.04.2020 №Дон/НХ-20106/НЮ-В як такого, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам через наявність умислу в Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 та ч. 3 ст. 228 ЦК України із застосуванням визначеної у ч. 3 ст. 228 ЦК України спеціальної реституції, за якою при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. 
Водночас, поставка товару на суму 1133508,00 грн Товариством на користь Акціонерного товару згідно оспорюваного договору поставки №Дон/НХ-20106/НЮ-В від 03.04.2020 з урахуванням укладеної додаткової угоди №1 від 31.12.2020 в строки визначені договором, та відповідно оплата за такий товар, здійснена відповідачем 1 на користь відповідача 2 в сумі 1133508,00 грн, учасниками справи не оспорюється, що також вбачається з досліджених судом доказів, наявних у матеріалах справи. 
З урахуванням наведеного, застосовуючи наслідки недійсного правочину, прокурор просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» на користь АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» грошові кошти у розмірі 1133508,00 грн, а одержані останнім за рішенням суду грошові кошти у розмірі 1133508,00 грн стягнути в дохід держави в особі Державної аудиторської служби України.
Правове обґрунтування та оцінка суду
Щодо представництва прокурором інтересів позивача.
Згідно положень ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
За змістом ст. 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Згідно з абз.1 і 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.
Згідно з положеннями ч.ч. 3-5 ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Водночас п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках та у порядку, що визначені законом.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи №806/1000/17).
У справі, що розглядається, прокурор обґрунтував наявність «інтересів держави» необхідністю захисту порушених законних економічних (матеріальних) інтересів держави у цілому.
Так, державний та місцеві бюджети є однією з головних ланок фінансової системи нашої країни, за рахунок якої забезпечується виконання покладених на неї функцій. При цьому виконання державного та місцевих бюджетів за видатками реалізується у більшій своїй частині завдяки здійсненню закупівель товарів, робіт та послуг. Завдяки чіткому та ефективному функціонуванню бюджетної сфери забезпечуватиметься й належне фінансування господарської та соціальної сфери, зокрема, своєчасно виплачуватиметься заробітна плата, пенсії, стипендії та інші платежі, бюджетні кошти використовуватимуться за цільовим призначенням. 
Тільки належне дотримання всіма учасниками бюджетних відносин законодавчих норм та своєчасне поновлення порушених державних інтересів у цій сфері сприятиме ефективному функціонуванню усієї бюджетної системи України. 
Бюджетним кодексом України визначено правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 22 БК України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. 
Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність правочинів, на підставі яких ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає. 
Інтереси держави у сфері бюджетних відносин полягають в ефективному використанні бюджетних коштів, дотриманні цілей бюджетних асигнувань та призначень (п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 7 БК України).
Згідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі» закупівлі здійснюються за такими принципами:1) добросовісна конкуренція серед учасників; 2) максимальна економія, ефективність та пропорційність; 3) відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; 4) недискримінація учасників та рівне ставлення до них; 5) об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі; 6) запобігання корупційним діям і зловживанням.
Неефективне використання (безпідставне витрачання) бюджетних коштів порушує державні інтереси у зазначеній сфері, оскільки створює загрозу економічній безпеці держави, порушує порядок надходження, акумулювання та використання бюджетних коштів, що унеможливить фінансування видатків бюджетів, у тому числі захищених. 
Отже, суд погоджується з доводами прокурора, що виконання зобов`язань за договором, укладеними з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, не відповідає меті Закону України «Про публічні закупівлі» та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленими в статті 5 даного Закону. А тому порушення процедури публічних закупівель унеможливлює раціональне та ефективне використання бюджетних коштів.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У п.140 постанови від 11.06.2024 у справі №925/1133/18 Велика Палата Верховного Суду вказала такі узагальнюючі висновки щодо права звернення прокурора до суду в інтересах держави:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
Отже, перший «виключний випадок» представництва прокурором інтересів держави передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює неналежно.
«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Аналогічна правова позиція про застосування вказаних норм права викладена в постановах Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 20.09.2018 по справі №924/1237/17, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, від 22.10.2019 у справі №914/648/17, постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц.
У рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (п. 2 резолютивної частини). 
У даному спорі уповноваженим суб`єктом владних повноважень є Державна аудиторська служба України.
У ч. 4 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» зазначено, що контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю. 
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю. 
Головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують кошти з бюджетів усіх рівнів, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі (ст. 2 вказаного Закону). 
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органи Держаудитслужби України здійснюють державний фінансовий контроль за цільовим та ефективним використанням коштів державного і місцевих бюджетів; усуненням виявлених недоліків і порушень. 
За змістом ст. 5 вказаного Закону контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України «Про публічні закупівлі», проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування. 
При цьому, на підставі п. п. 8, 10 ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів. 
Відповідно до п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю. 
Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (п. п. 1, 3 п. 3 указаного Положення).
Відповідно до п. 7 указаного Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. 
Крім того, питання наявності у органу державного фінансового контролю відповідних повноважень неодноразово становило собою предмет розгляду Верховного Суду, за результатами якого сформульовано сталу та однозначну правову позицію про наявність у Державної аудиторської служби України (та її територіальних органів) повноважень на звернення до суду із відповідними позовами, а так само про обґрунтованість визначення останньої прокурором як органу, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Так, Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №906/296/18, від 20.02.2019 у справі №912/894/18, від 10.04.2019 у справі №909/569/18, від 15.05.2019 у справі №911/1497/18, від 21.05.2019 у справі №912/895/18, від 29.05.2019 у справі №909/545/18, від 20.11.2019 у справі №912/2887/18, від 29.07.2020 у справі №924/316/18, від 30.07.2020 у справі №904/5598/18, від 01.09.2020 у справі №911/1534/19, від 06.10.2020 у справі №905/121/19 неодноразово вказував на наявність у Держаудитслужби права на звернення до суду з позовами та сформував однозначний правовий висновок, згідно з яким ця служба є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у таких правовідносинах. 
Така ж позиція щодо наявності в прокурора підстав для представництва інтересів держави у справах щодо порушення законодавства про публічні закупівлі в особі органів Держаудитслужби підтверджена у Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, провадження №12-57гс23. 
Тому, суд виснує, що прокурор правильно визначив позивачем у справі орган, уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах – Держаудитслужбу України. 
Щодо нездійснення/неналежного здійснення органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах (Держаудитслужби) дій щодо захисту інтересів держави протягом розумного строку після того, як прокурор повідомив йому про можливе порушення інтересів держави, що дало правові підстави прокурору для заявлення цього позову.
Як було вказано вище, «нездійснення або неналежне здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій» обґрунтовується та доводиться прокурором у кожному конкретному випадку самостійно з огляду на конкретні обставини справи. 
Згідно з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. 
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. 
Водночас, Держаудитслужба як орган, уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту не здійснювала.
Запорізькою обласною прокуратурою з метою спонукання Держаудитслужби вжити відповідних заходів реагування, в тому числі в судовому порядку, на адресу останньої надсилались листи від 05.11.2024 №15/2-2507-24 та від 27.11.2024 №15/2-2507-24.
У відповідь Держаудитслужба України згідно з листами від 02.12.2024 №040525-17/2261 і від 05.12.2024 №000500-17/15340-2024 повідомила, що відсутні підстави для проведення державного фінансового контролю, також зазначила, що орган державного фінансового контролю позбавлений права звернення до суду із позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю товарів, робіт та послуг за бюджетні кошти.
Отже, Держаудитслужбою України протягом розумного строку не було вжито жодні заходи для усунення порушення інтересів держави, зокрема, вказаний державний орган самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, що є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності та достатньою підставою для звернення прокурора до суду із позовом в інтересах держави.
У питаннях дотримання прокурором приписів ст.23 Закону «Про прокуратуру» суд виходить з того, що критерій «розумності» строку має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально. Обчислення розумного строку для реагування відповідного органу повинно враховувати не лише останні повідомлення прокурора про звернення до суду, а й попередні листування щодо виявленого порушення.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 зазначив, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №903/129/18 зроблено висновок, згідно з яким факт незвернення до суду органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, з позовом свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження щодо необхідного захисту, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян – членів територіальної громади – та звернення до суду з позовом. 
Норма ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вимагає від прокурора доведення лише факту нездійснення або неналежного здійснення уповноваженим органом своїх повноважень, а не встановлення причин нездійснення уповноваженими органами своїх функцій щодо захисту інтересів держави. 
Таким чином, незалежно від причин незвернення до суду Держаудитслужби України, цей факт свідчить, що вказаний орган влади не виконує своїх повноважень із захисту інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням бюджетних коштів. 
Зважаючи на викладене та з огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підстави для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та обґрунтовано звернувся до суду в інтересах держави в особі Держаудитслужби України. 
Поряд з цим, Запорізькою обласною прокуратурою дотримано вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з чим попередньо до пред`явлення позову Держаудитслужба України була повідомлена прокуратурою згідно з листом від 19.12.2024 №15/2-2516-24 про наявність підстав для представництва інтересів держави шляхом звернення до Господарського суду Закарпатської області із вказаним позовом. 
Щодо спірних правовідносин 
Статтею 15 ЦК України унормовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ЦК України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.
В контексті завдань господарського судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача.
Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов для реалізації встановленого вказаними вище нормами права.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У цьому контексті суд звертає увагу на таке.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
При цьому Європейський суд справ людини у своїх рішеннях наголошує, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (пункт 192 рішення у справі «Scordino v. Italy (№ 1)» від 29.03.2006, заява № 36813/97; пункт 45 рішення у справі «Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany» від 12.07.2001, заява № 42527/98).
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення / підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та / або оспорювання його прав та інтересів.
Водночас підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.09.2022 у справі № 916/144/17.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, залежно від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Схожий за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанови Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
Водночас, положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Цивільний закон визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Отже, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.
Такі висновки Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 215 Цивільного кодексу України викладені у численних постановах, зокрема у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 522/25151/14-ц, а також у постановах від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц, від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20, та є усталеними.
Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 20.02.2024 у справі №903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22.
Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22 від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 03.08.2023 у справі № 909/654/19, від 19.10.2022 у справі № 912/278/21.
При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22, від 01.10.2024 у справі № 910/20103/23, від 15.10.2024 у справі № 917/531/19.
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.04.2025 у справі № 910/9128/23, від 14.01.2025 у справі № 925/1459/23, від 08.08.2024 у справі №917/1024/22, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі №910/4293/22.
Підставою недійсності оспорюваного у цій справі договору прокурор визначив положення частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України та зазначив про те, що укладений сторонами договір суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки був укладений за результатом закупівлі, проведення якої відбулося з порушенням її учасниками законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів закупівлі, з порушенням встановленого Законом України «Про публічні закупівлі» принципу добросовісної конкуренції серед учасників, які проявили недобросовісну поведінку, що встановлено рішенням Адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 06.10.2022 №63/38-р/к у справі №63/1-01-11-2021.
Так, відповідно до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Норми чинного законодавства не містять визначення понять «інтерес» загалом та «інтерес держави і суспільства» зокрема, законодавство України не містить ні орієнтовного переліку сфер, у яких існують державні інтереси, ні критеріїв чи способів їх визначення, а відтак, оскільки поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави.
Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі №922/1391/18, та який був підтверджений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі №922/3456/23, аналіз частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України свідчить про те, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Відтак для правильного вирішення спору у цій справі при застосуванні частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення оспорюваного договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
При цьому, суд зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність у сторін (сторони) правочину такого наміру (умислу) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, наслідки, передбачені реченнями 2 – 3 частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин.
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін у стан, що передував укладенню правочину (абзац 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України). 
Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося, і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
Водночас, як зазначено у вже згадуваній постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, в частині 3 статті 228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки: спрямовані на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину; ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину; ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових; наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а у вилученні майна; ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків. Тому, за висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, такі правові наслідки не належать до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими та є різновидом конфіскації майна державою.
При цьому стосовно відповідності приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України критеріям Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 зазначила, що конфіскація без вироку суду розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, суд, вирішуючи питання щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, має враховувати те, що санкції, передбачені частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, є не компенсаційними, а конфіскаційними, які передбачають стягнення всього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
В аспекті застосування приписів частини 3 статті 228 ЦК України прикметною є правова позиція, що викладена у постанові Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/934/23, за якою «…санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є компенсаційними, оскільки положеннями зазначених норм передбачено застосування цих санкцій на користь держави незалежно від ступеню негативного впливу виконання правочину на майновий стан держави, та навіть незалежно від того, чи наявний такий вплив взагалі. Отже, санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є способами захисту прав держави, а є конфіскаційними санкціями. Вони спрямовані на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Застосування цих санкцій є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Критерій обґрунтованості втручання виконаний, оскільки санкції передбачені у національному законодавств, а саме частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України. Критерій легітимної мети в частині цих майнових санкцій теж виконаний, оскільки вчинення дій, які не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, знаходиться у сфері загальних інтересів. Але колегія суддів вважає, що критерій розумного балансу (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, - не виконаний.
Так, ЄСПЛ у справі Imeri v. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14) зробив висновок, що принцип пропорційності має бути дотриманий не лише щодо визначення правил щодо суворості санкцій, але й оцінки факторів, які можуть бути взяті до уваги при встановленні санкцій (пункт 84). Зокрема, в зазначеній справі ЄСПЛ взяв до уваги той факт, що заявники не мали кримінального минулого та що вони не підозрювалися чи не були обвинувачені у вчиненні жодного кримінального правопорушення.
Колегія суддів вважає, що норми частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України порушують принцип пропорційності у двох аспектах: як в частині суворості санкцій, так і в частині неврахування факторів, які мають бути взяті до уваги при встановленні санкцій.
Зазначені наведеними вище статтями санкції визначаються в розмірі вартості предмета договору незалежно від того, в чому саме полягає невідповідність правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, якою мірою порушені інтереси держави і суспільства, його моральні засади. Відтак, не враховується ступінь тяжкості правопорушення та його наслідків.
Санкції застосовуються без урахування будь-яких інших факторів, які мали б бути взяті до уваги. Наприклад, на їх застосування не впливає чи було вчинене правопорушення під впливом погрози, примусу; чи було воно вчинено повторно чи за попередньою змовою тощо.
При цьому суд, застосовуючи такі санкції, позбавлений можливості врахувати зазначені фактори, оскільки закон імперативно встановлює розмір таких санкцій у вигляді всього одержаного за правочином або належного за ним. Тобто у даному випадку закон встановлює абсолютно визначені та безальтернативні санкції, а суд не має розсуду для визначення (корегування) їх розміру.
Крім того, положення частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України передбачають застосування санкцій навіть до сторони правочину, яка не винна у правопорушенні (вчиненому іншою стороною), та є добросовісною.
Так, у таких випадках з добросовісної сторони правочину стягується в дохід держави все одержане нею або належне їй на відшкодування виконаного незалежно від того, чи було фактично повернуто такій стороні все одержане іншою стороною, чи ні.
При цьому за висновками ЄСПЛ справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07))».
З урахуванням викладеного Верховний Суд у постанові від 13.11.2024 у справі №911/934/23 дійшов висновку про те, що норми частини третьої статті 228 ЦК України та частини першої статті 208 ГК України не підлягають застосуванню як такі, що порушують критерій сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у світлі практики ЄСПЛ.
Означений висновок (як і ряд інших правових позицій) був уточнений об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 таким чином:
«При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції».
Таким чином, суд виснує, що для застосування приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України прокурор у цій справі мав довести те, що сам спірний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства, виходячи з зазначених вище критеріїв.
Однак, за встановленими судом обставинами, прокурор у позовній заяві та в судових засіданнях в обґрунтування недійсності спірного договору на підставі частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України посилається виключно на те, що оспорюваний договір був укладений з порушенням принципу добросовісної конкуренції серед учасників.
Тобто, фактично доводи прокурора зводяться до обставин порушення учасниками закупівлі правил конкуренції, які були допущені під час проведення процедур закупівлі, що встановлено у рішенні Адміністративної колегії Західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 06.10.2022 №63/38-р/к у справі №63/1-01-11-2021, а не до того, що безпосередньо сам укладений договір порушує інтереси держави та суспільства.
Дослідивши доводи, наведені прокурором в обґрунтування підстав недійсності спірного у цій справі договору, суд резюмує, що прокурором не надано жодного доказу, який б підтверджував завідомо суперечливу інтересам держави і суспільства мету укладення спірного правочину, наявність його протиправних наслідків, а також умисел сторін на укладення договору, що суперечить зазначеним інтересам, зокрема, не довів спрямованість і відповідність спірного правочину ознакам, які б свідчили про посягання на суспільні, економічні чи соціальні основи держави і суспільства. При цьому, обвинувальний вирок у кримінальному провадженні, який би мав преюдиційне значення для цієї господарської справи, не виносився та прокурором суду не надавався.
Навпаки, за встановленими у справі обставинами, які визнаються усіма учасниками справи, які подали заяви по суті позову, оспорюваний договір поставки №Дон/НХ-20106/НЮ-В від 03.04.2020 має реальний характер, остаточна ціна договору відповідно до п. 5.2. договору, з урахуванням укладеної додаткової угоди до договору № 1 від 31.12.2020 не перевищує ціну закупівлі, а Товариством у повному обсязі та своєчасно поставлено відповідачу 1 (замовнику закупівлі) товар згідно договору в загальному розмірі 1133508,00 грн, що було узгоджено сторонами при укладенні договору поставки №Дон/НХ-20106/НЮ-В від 03.04.2020 з урахуванням укладеної додаткової угоди до договору № 1 від 31.12.2020.
Таким чином, за результатами виконання оспорюваного прокурором договору було в повній мірі досягнуто мету публічної закупівлі, а прокурором, в свою чергу, не доводиться жодним доказом, що внаслідок укладення оспорюваного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар неналежної якості, зокрема:
- не надано доказів завищення вартості поставленого товару чи поставки товару неналежної якості;
- не доведено обставин нераціональності використання коштів та економічну доцільність позову з урахуванням того, що публічний інтерес на предмет закупівлі, яким була поставка товару, в разі задоволення позову потребуватиме подальшого витрачання коштів для проведення повторної публічної закупівлі.
За таких обставин у цьому випадку відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави на спірну суму позову, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Подібний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
З урахуванням викладеного суд зазначає, що приписи частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України можуть застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання).
Водночас, відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23, антиконкурентна поведінка учасника закупівлі не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підірвати її інтереси і сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у розумінні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України. Ця норма права не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізький механічний завод» за порушення законодавства про захист економічної конкуренції вже понесло відповідальність у вигляді покладеного на нього рішенням Антимонопольного комітету України штрафу, що також визнається учасниками справи.
Враховуючи викладене, суд виснує про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору за статтею 228 Цивільного кодексу України, а також і для застосування особливого виду наслідків недійсності такого правочину, визначених частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, оскільки прокурор не довів наявності суперечності спірного договору інтересам держави та суспільства.
Окремо суд звертає увагу на декларований прокурором намір застосування частини 3 статті 228 ЦК України всупереч її прямим приписам та з хибним розумінням змісту визначеної спеціальної реституції в разі доведення невідповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, про що також прямо вказано у зазначених вище постановах Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
Так, за змістом частин 1 та 3 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Означені особливі умови застосування наслідків недійсності правочину, який завідомо суперечить інтересам держави і суспільства визначені у другому та третьому реченні частини 3 статті 228 ЦК України та полягають у:
- стягненні в дохід держави за рішенням суду всього одержаного сторонами за таким договором (в разі виконання правочину обома сторонами) або всього одержаного другою стороною і всього належного з неї першій стороні на відшкодування одержаного (в разі одностороннього виконання правочину тільки першою стороною);
- при наявності умислу у обох сторін;
- повернення стороною, яка діяла з умислом всього одержаного нею за правочином стороні, яка діяла без умислу та стягнення в дохід держави за рішенням суду всього одержаного за недійсним правочином стороною, яка діяла без умислу (або належного їй на відшкодування виконаного) при наявності умислу лише у однієї із сторін.
Іншими словами, при застосуванні наслідків недійсності правочину за правилами частини 3 статті 228 ЦК України держава є бенефіціаром всього виконаного за таким договором (або належного на відшкодування виконаного) виключно зі сторони (сторін) договору, які діють з умислом при укладенні такого правочину, тоді як сторона, яка діє без умислу вправі розраховувати на повернення собі виконаного за таким договором в рамках реституції.
Більше того, прокурор стверджує про те, що завдяки порушенням законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Однак, враховуючи, що закупівлю робіт проводило Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» за кошти від господарської діяльності підприємства (власний бюджет), а не за кошти держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є саме Акціонерне товариство. При цьому, наявні у справі докази (оголошення про проведення відкритих торгів, звіт про результати проведення процедури закупівлі №UA-2020-02-21-002305-b та інші докази) підтверджують, що закупівля не була проведена за кошти державного чи місцевого бюджетів, а була проведена виключно за власні кошти, отримані від господарської діяльності Акціонерного товариства «Українська залізниця». Між тим, прокурор у позові просить стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не на користь Акціонерного товариства, що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для відповідачів є очевидно непропорційним втручанням в право власності відповідачів, тим більше за відсутності доказів порушень при виконанні умов договору щодо поставки товару (подібний висновок наведений у п.113 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23).
Щодо обгрунтованості рішення
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13 - 14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).
За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №645/5557/16ц).
Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Суд враховує, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанови Верховного Суду від 08.11.2023 в справі №761/42030/21, від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19, від 09.07.2024 у справі №915/1257/23).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Відтак, підсумовуючи наведене, суд зазначає, що сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом. На переконання суду, позиція прокурора суперечить висновкам викладених в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/3456/23 від 19.12.2025 року, а відтак через недоведеність позовних вимог належними та допустимими доказами, в задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Розподіл судових витрат.
За змістом частин першої та третьої статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, з витратами на професійну правничу допомогу.
У позовній заяві прокурором заявлену вимогу майнового характеру (щодо стягнення коштів у розмірі 113350,00 грн) та одну вимогу немайнового характеру (щодо визнання договору недійсним).
Звертаючись з позовом, прокурором до позовної заяви долучені докази сплати судового збору на загальну суму 16024,50 грн, а саме платіжну інструкцію №3193 від 17.12.2024 (внутрішній номер 391131869).
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Відтак, у зв`язку з відмовою в позові судові витрати у справі по сплаті судового збору покладаються на прокурора.
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову відмовити повністю.
Судові витрати у справі покласти на прокурора.
На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.
Повне рішення складене і підписане 01.06.2026.

Суддя С.В.Сисин