Справа № 385/691/26 
Провадження № 2/385/372/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
01.06.2026 року        м. Гайворон
Гайворонський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого судді - Венгрина М. В.,
секретар судового засідання Шевченко Л.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства “Заваллівське управління комунального господарства” про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати за індексом інфляції,
ВСТАНОВИВ:
позивачка звернуласьв суд з позовом до ДП “ЗУКГ” та просила стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 86900,86 грн; середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 74094,00 грн та компенсацію заборгованості за час затримки заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за квітень 2024 року – вересень 2025 року в розмірі 15202,44 грн, а всього 186197,30 грн.
В обґрунтування позову покликалась на те, що працювала в ДП “ЗУКГ” з 14.08.2023 по 06.04.2024, коли була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін. В день звільнення з нею не було проведено повного розрахунку та заборгованість, згідно довідки відповідача, яку вона отримала 07.01.2025, у відповідь на адвокатський запит, по заробітній платі становить 86900,86 грн. З березня 2024 року середньомісячна заробітна плата позивачки становила 12349,00 грн. Таким чином борг по заробітній платі становить - 86900,86 грн заборгованості по заробітній платі, 15202,44 грн інфляційних, 74094,00 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку, всього 176197,30 грн, яку вона просить стягнути в судовому порядку. До цього просила стягнути судові витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.
Відповідач правом подання відзиву не скористався.
Ухвалою від 27.04.2026 позов залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків.
30.04.2026 позивачка заявою усунула недоліки позовної заяви.
Ухвалою суду від 01.05.2026 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
В судове засідання 01.06.2026 сторони не з`явились.
Представник позивачки - адвокат Гончарук О. О. подав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за відсутності сторони позивача.
Представник відповідача Дмитрієв М. О. подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив в позові відмовити.
Враховуючи, що сторони скористались своїм правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних в справі доказів без фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів, згідно ч. 1 ст. 247 ЦПК України.
Суд дослідивши матеріали справи, надавши оцінку зібраним доказам, дійшов такого висновку.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 працювала у ДП «ЗУКГ» на посаді начальника відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності з 14.08.2023 по 06.04.2024, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 та наказом ДП “ЗУКГ” № 2-К від 05.04.2024 (а.с. 18-22, 9).
З адвокатського запиту від 02.01.2025 вбачається, що адвокат Гончарук О. О. в інтересах ОСОБА_1 звертався до директора ДП “ЗУКГ” з приводу надання довідки про заборгованість при звільненні та довідки про середньомісячний заробіток (а.с. 10-12).
Згідно довідки ДП «ЗУКГ» № 2 від 06.01.2025 (а.с. 16) заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 на квітень 2024 року становила 86900,86 грн, в квітні 2024 року було виплачено 1500,00 грн, а в серпні 2024 року - 500,00 грн, залишок заборгованості становить 86400,86 грн (а.с. 16). 
Згідно довідки ДП «ЗУКГ» (а.с. 15) за період з жовтня 2023 року по березень 2023 року в ДП “ЗУКГ” начальнику відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності ОСОБА_1 нараховано 74094,00 грн заробітної плати (по 12349,00 грн на місяць).
30.08.2024 ОСОБА_1 звернулась до ДП “ЗУКГ” з заявою про виплату заборгованості з заробітної плати в сумі 86900,86 грн (а.с. 25).
З виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 25143 вбачається, що ОСОБА_1 з 07 по 12.08.2024 перебувала на стаціонарному лікуванні в Національному інституті раку м. Київ (а.с. 26).
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.
Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (ст. 22 Закону України «Про оплату праці»).
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєїпостанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»роз`яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст. 117 КЗпП Українистягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Таким чином будь-який факт невиплати у строк заробітної плати чи іншої суми розглядається як трудове порушення роботодавця по відношенню до працівника, якщо тільки такий факт порушення не спростований відповідно до положень закону.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Суд враховує висновок постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі №711/4010/13, згідно якого: «у рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Крім того, Конституційний Суд України у тому рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат».
Згідно з абзацами 1 та 2 пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.
Як свідчить довідка ДП «ЗУКГ» № 2 від 06.01.2025 заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 на квітень 2024 року становить 86900,86 грн.Заборгованість мала бути виплачена позивачу в день звільнення, чого не відбулось. В серпні 2024 року їй було виплачено 500,00 грн, розмір заборгованості зменшився до 86400,00 грн.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч. 1ст. 21 Закону України «Про оплату праці»працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до вимог ч. 1ст. 115 КЗпП України, ч. 1ст. 24 Закону України «Про оплату праці»заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 1ст. 47 КЗпП Українивласник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч. 1ст. 116 КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Суд звертає увагу, що у статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Таким чином відмова в стягненні такої порушувала б право позивачки на майно, що є неприпустимим.
Так, позивачкою заявлено про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати за жовтень 2023 року - квітень 2024 року в розмірі 86900,86 грн. 
При цьому, як вбачається з довідкиДП «ЗУКГ» № 2 від 06.01.2025, яку покладає в основу позову позивачка, відповідач в серпні 2024 року сплатив 500 грн та заборгованість зменшилась до 86400,86 грн.
За таких обставин, позовна вимога про стягнення заборгованості із заробітної плати підлягає задоволенню частково - в розмірі 86400,86 грн.
Щодо позовної вимоги про компенсацію втрати за індексом інфляції
Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Устатті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).
Згідно до статті 3 вказаного вище Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Для реалізаціїЗакону № 2050-ІІІпостановою Кабінету Міністрів України 21.02.2001 № 159затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (Порядок № 159).
Згідно з пунктом 2 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Пунктами 3, 4 Порядку № 159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Використане устатті 3 Закону №2050 та п. 4 Порядку № 159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Відтак, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтіЗакону №2050-IIIта Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Також дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).
Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 14.04.2021 у справі №465/322/17.
Таким чином, право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.
Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 13.11.2018 у справі №814/1527/17, від 18.12.2018 у справі №816/301/16, від 04.01.2019 у справі №159/1615/17, від 30.09.2020 у справі №2-а-1/11, від 15.10.2020 у справі №240/11439/19 та від 31.08.2021 у справі №264/6796/16-а.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши порушення роботодавцем строків (затримку) виплати заробітної плати, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 15202,44 грн виходячи з розрахунку наданого позивачем, який судом перевірено та відповідачем не спростовано.
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати суд вказує таке.
У відповідності дост. 117 КЗпП Україниу разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначеністаттею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організаціяповинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.При наявності спорупро розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Оскільки позивачкою доведено, а відповідачем не спростовано, факт того, що мало місце порушення відповідачем законодавства про працю щодо оплати праці, то в позивачки ОСОБА_1 виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, сума якого згідно розрахунку позивача складає 74094,00 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Судом встановлено, що позивачка отримала повідомлення про нараховані та невиплачені суми при звільненні (довідка ДП “ЗУКГ” від 06.01.2025) 07.01.2025, про що вона стверджує в позовній заяві.
Згідно з вимогамистатті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установленихстаттею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Річний строк, установленийст.234 КЗпП України, є граничним (преклюзивним) і поновленню не підлягає.
Таким чином суд встановив, що позивачка пропустила строк звернення до суду, що встановлений ч. 2 ст. 233 КЗпП, звернувшись до суду з позовом через канцелярію суду 24.04.2026 (дата реєстрації позовної заяви в суді), тобто більш як через рік з часу отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні (07.01.2025).
В абзаці 1 пункту 4Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»судам роз`яснено, що встановлені статтями228,223 КЗпП Українистроки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбаченийстатті 233 КЗпП Українимісячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому в кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Указана судова практика є незмінною.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №751/1198/18, від 03 жовтня 2022 року у справі №204/1724/20.
Позивачка дізналась про порушення своїх прав 07.01.2025 та з цього часу, до моменту звернення нею до суду, пройшло більше року, тобто пропущено преклюзивний річний строк, що встановлений ст. 234 КЗпП України, з огляду на що слід відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, у розмірі 74094,00 грн.
Таким чином суд доходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Будь-яких заперечень чи спростувань позиції позивача відповідачем не надано та не здобуто в судовому засіданні, отже суд вважає правильним задовольнити позовні вимоги частково.
Розподіл судових витрат
Згідно положень ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати  на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При цьому за позовні вимоги про стягнення заробітної плати та інфляційних втрат позивач був звільнений від сплати судового збору, а отже судовий збір за такі, з врахуванням часткового задоволення вимоги про стягнення заробітної плати, слід стягнути з відповідача в дохід держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - в сумі 1324,68 грн (101608,302/102108,30х1331,20).
Сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1331,20 грн за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає покладенню на позивача.
Також позивачка просила стягнути 10000,00 грн витрат на правничу допомогу.
В підтвердження долучено угоду про надання професійної правничої допомоги від 22.12.2024 з адвокатом Гончаруком О. О. (а.с. 27) та Додаток № 1 до такої (а.с. 28), акт прийому-передачі виконаних робіт на суму 10000, 00 грн (а.с. 31), квитанція від 02.01.2025 на суму 10000,00 грн.
Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені (постанова ВП ВС від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).
Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Таким чином суд доходить висновку про те, що позивачка довела розмір та факт надання правничої допомоги.
Відповідач клопотань про зменшення розміру правничої допомоги не подавав.
Таким чином у зв`язку з частковим задоволення позову витрати позивачки на правничу допомогу слід стягнути на її користь з позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог - в сумі 5457,02 грн (101608,30/186197,30х10000).
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 223, 263-265, 268ЦПК Украї.ни, суд,
УХВАЛИВ:
позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Державного підприємства “Заваллівське управління комунального господарства” (місцезнаходження: селище Завалля Голованівського району Кіровоградської області, вул. Соборна, 4, ЄДРПОУ 31143622) задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства “Заваллівське управління комунального господарства” на користь ОСОБА_1 нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 86400,86 грн (сума зазначена без вирахування податків й інших обов`язкових платежів), компенсацію заборгованості за час затримки заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 15207,44 грн, що в сумі становить 101608,30 грн та 5457,02 грн витрат на правничу допомогу, а всього 101608(стоодну тисячушістсот вісім) грн 30 коп.
В решті позову - відмовити.
Стягнути з Державного підприємства “Заваллівське управління комунального господарства” на користь держави 1324 (одну тисячу триста двадцять чотири) грн 68 коп. судового збору.
Допустити негайне виконання рішення в межах суми заробітної плати за один місяць.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Повний текст судового рішення складено 01.06.2026.

Суддя: М.  В.  ВЕНГРИН 

Дата документу 01.06.2026