Сарненський районний суд 
Рівненської області 
________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 686/1490/26 
Провадження № 2/572/1532/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2026 року Сарненський районний суд Рівненської області
у складі судді Ведяніної Т.О.,
за участю секретаря судових засідань Мороз Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В :
ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом в якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором №26.06.2025-100000039 від 26.06.2025 року у розмірі 31000 грн. та судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог зазначають, що 26 червня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем був укладений кредитний договір №26.06.2025-100000039 шляхом підписання Заявки, що є невід`ємною частиною цього Договору. Відповідно до його умов ТОВ «Споживчий центр» надало відповідачеві кредит у розмірі 10000 грн., строком на 140 днів. Свої зобов`язання по Договору позивач виконав в повному обсязі, надавши кредитні кошти, що підтверджується квитанцією. В свою чергу відповідачка свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує у зв`язку з чим станом на день подачі позовної заяви утворилась заборгованість по тілу кредиту у розмірі 10000 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 14000 грн., комісія – 2000 грн., неустойки- 5000 грн.
Враховуючи викладене, ТОВ «Споживчий центр» просить стягнути з ОСОБА_1 зазначену суму заборгованості за кредитом.
Відповідно до вимог ч.5 ст.279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п`ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву.
23 квітня 2026 року від відповідачки ОСОБА_1 надійшов відзив на позов відповідно до якого позовні вимоги відповідачка не визнає повністю. Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що наявна в матеріалах справи паперова роздруківка договору створювалася у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що саме такий правочин підписувався електронним підписом уповноважених на те осіб (з можливістю ідентифікувати підписантів договору ), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Вона не укладала кредитний договір, роздруківку якого долучає представник позивача в якості копій до позовної заяви, відповідно не погоджувала процентну ставку, неустойку та інші кабальні умови кредитування . Жоден поданий позивачем доказ не підтверджує узгодження саме цих, а не інших кредитних умов. Якби вона дійсно укладала саме такий договір, то в обов`язковому порядку мала би здійснити набір у відповідній електронній формі певної комбінації алфавітно цифрової послідовності, вказана комбінація мала б відобразитись у вказаній електронній формі та зберегтись на сервері кредитора для подальшого долучення до кредитних договорів, і позивач міг би надати такі докази. Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази часу та способу генерування одноразового ідентифікатора, його направлення, підтвердження мною пропозиції щодо укладення договору, зокрема, довідка про ідентифікацію клієнта, хронологія вчинення дій щодо укладення договору у формі електронного правочину тощо.
Крім того, з урахуванням положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, нарахування неустойки в сумі 5000,00 грн. за договором є безпідставним і протиправним, оскільки прострочення виконання зобов`язань відбулося після 24.02.2022 року, в період дії воєнного стану, а правильність нарахувань позивач не довів відповідними доказами. Відповідачка зазначає, що положення договору щодо обов`язку сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості, є нікчемними . 
Також, відповідачка вказує, що позивачем не надано доказів щодо перерахування коштів на її рахунок. 
27 квітня 2026 року від представника позивача ТОВ «Споживчий центр» надійшла відповідь на відзив відповідно до якої вказують, що між сторонами було укладено Кредитний договір №26.06.2025-100000039 від 26.06.2025 р. у електронній формі, яка законодавчо прирівнюється до письмової. Стороною позивача (Кредитодавця) документи, що складають Кредитний договір підписувались електронним підписом. Стороною відповідача документи, що складають Кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс повідомленні на номер, вказаний останньою, як фінансовий. Саме його було використано відповідачкою для підписання Кредитного договору. Відповідачка не заперечує, що відповідний засіб зв`язку належить їй, або що на час укладення спірних договорів вона втратила вказаний засіб, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений. Відповідачкою та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано відповідачкою одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Вказані обставини відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами. Видача кредитних коштів відповідачу підтверджується листом ТОВ «УПР». Отже, позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідачки, номер якого зазначено нею у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет еквайрингу – iPay. Відповідачка заперечуючи факт отримання грошових коштів, не надала виписку з банку про наявні чи відсутні банківські рахунки, інформацію про рух коштів за спірний період по цим рахункам. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі . Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідачка не заявляла. Розрахунок заборгованості за кредитним договором проведений з урахуванням строку кредитування, виходячи із розміру процентної ставки, визначеної в кредитному договорі. Просять позовні вимоги задоволити.
Правовідносини, що виникли між сторонами по справі, є правовідносинами з приводу одержання кредиту.
Вказані правовідносини регулюються нормами ЦК України.
Судом встановлено, що 26 червня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №26.06.2025-100000039 шляхом подачі пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), Заявки, що є невід`ємною частиною цього Договору. Відповідно до його умов ТОВ «Споживчий центр» надало відповідачеві кредит у розмірі 10000 грн. строком на 140 днів, дата повернення кредиту 12 листопада 2025 року, процентна ставка 1,0% за 1 день , комісія, пов`язана з наданням кредиту- 20% від суми кредиту та дорівнює 2000 грн., шляхом безготівкового зарахування коштів на належні ОСОБА_1 реквізити, зазначені останній у заявці на отримання кредиту, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти. 
Кредитний договір був укладений в електронному вигляді відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Окрім того, до матеріалів позову позивачем було долучено паспорт споживчого кредиту, який також підписані відповідачем за допомогою Електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором А938.
Паспорт споживчого кредиту є способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця надати споживачу інформацію, передбачену ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» та ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Відповідачка ОСОБА_1 підписавши Паспорт споживчого кредиту, підтвердила отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних нею умов кредитування.
З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідачка була належним чином повідомлена про всі умови кредитування, а саме: сукупну вартість кредиту, сплату відсотків , та умови повернення кредитних коштів.
Вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого неможливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету та підтверджується інформацією про ідентифікацією, долученою позивачем до матеріалів справи.
У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідачки (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку первісним кредитором здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані товариством для укладення кредитного договору від її імені, відповідачкою до суду не надані. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій відповідачка не зверталася, як і не оскаржувала правомірність укладеного договору.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідачки за вказаним кредитним договором становить 31000 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 10000 грн. , заборгованості за відсотками у розмірі 14000 грн., залишок комісії 2000 грн., залишок штрафів 5000 грн.
Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
ТОВ «Споживчий центр» належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти.
Як вбачається з довідки платіжної системи «іPay.ua», ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за кредитним договором виконало шляхом перерахування грошових коштів на суму в розмірі 10000 грн., з призначенням платежу «видача за договором №26.06.2025-100000039» на картковий рахунок : НОМЕР_1 .
Переказ коштів здійснювався ТОВ «Споживчий центр» за допомогою системи іPay.ua.
Суд зазначає, що переказ коштів був здійснений на рахунок відповідачки, який останньою був вказаний під час підписання кредитного договору.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про виникнення договірних відносин між сторонами з приводу отримання відповідачем кредиту у ТОВ «Споживчий центр» та подані документи слугують достатніми та допустимими доказами факту виконання товариством свого зобов`язання щодо надання кредитних коштів. 
Вимоги положень діючого законодавства про надання споживачу інформації, необхідної для отримання споживчого кредиту (ст.9 Закону України «Про споживче кредитування», в даному випадку позивачем були дотримані.
Обставин, які б свідчили, що позивач надав відповідачу неправдиву інформацію про розмір процентів та порядок їх сплати, приховав реальну річну ставку, орієнтовну загальну вартість кредиту, судом не встановлено. 
Також, враховуючи умови надання кредитних коштів, суд зазначає, що саме боржник має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорах, і він має можливість представити суду виписку з свого рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладених договорів.
З огляду на наведене, відповідачка не виконала своїх зобов`язань за договором, не здійснила платежів для погашення існуючої заборгованості на рахунки позивача та доказів зворотнього у суду немає.
Відтак, сума тіла кредиту в розмірі 10000 грн. підлягає стягненню в повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, суд дійшов до такого висновку.
Порядок та підстави нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами, зокрема кредитними коштами банку, передбачені ст. ст. 1048 та 1056-1 ЦК України.
Частиною 1 ст.1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Суд зауважує, що як вбачається з матеріалів справи, зокрема з підписаного відповідачем Договору від 26.06.2025 року №26.06.2025-100000039, між сторонами у належній формі було погоджено розмір процентної ставки за користування кредитом в розмірі 1,0% за один день.
Із розрахунку заборгованості встановлено, що проценти були нараховані за період з 26.06.2025 року по 12.112025 року , тобто в межах строку кредитування та за ставкою, яка була узгоджена сторонами при укладенні договору та не перевищує законодавчо встановлених обмежень (10000х1,0%%х140 днів=14000).
В зв`язку з наведеним розмір стягнутих відсотків в сумі 14000 грн. також підлягає стягненню.
Крім того, відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з с.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Сторони кредитного договору погодили сплату комісії за надання кредиту в розмірі 2000 грн, що не суперечить наведеним вище вимогам закону.
Отже, підписавши кредитний договір, позичальник погодився з усіма його умовами, зокрема, й щодо сплати комісії, розмір якої визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача неустойки, суд виходить з наступного.
Зі змісту п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки та оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» запроваджено воєнний стан на всій території України, що триває станом на теперішній час.
Зважаючи, що Кредитний договір №26.06.2025-100000039 укладений 26.06.2025 року, тобто в період дії воєнного стану в Україні, відповідачка звільнена від обов`язку сплати неустойки.
Тому суд, у стягненні з відповідача 5000 грн. неустойки відмовляє.
Надані представником позивача докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, та які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості.
У свою чергу відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання зобов`язань та які б спростовували заявлені вимоги представника позивача.
Отже, з огляду на досліджені докази, врахувавши позицію сторін, суд вважає, що позов TOB «Споживчий центр» до ОСОБА_1 підлягає до частково задоволення.
Суд вважає можливим стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 26000 грн.
Оскільки, позовні вимоги задоволено частково, тому судові витрати, понесені позивачем в сумі 2422,40 грн. і документально підтверджені платіжною інструкцією №СЦ00065690 від 30.12.2025 року, за правилами ст.141 ЦПК України покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.
З відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по оплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 2031,69 грн.( 26000 х2422,40:31000=2031,69) .
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України , суд ,-
У Х В А Л И В:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (вул.Саксаганського,133-А м.Київ, 01032, ЄДРПОУ: 37356833) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 26000 ( двадцять шість ) гривень заборгованості за кредитним договором №26.06.2025-100000039 від 26.06.2025 року.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 2031 (дві тисячі тридцять одна) гривень 69 копійок судових витрат.
Рішення може бути оскарженим в Рівненський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: