ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"22" квітня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/217/26	

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р. В.,
при секретарі судового засідання Чолак Ю. В.,
розглянувши справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БАРВИСТІ РУШНИКИ» (79040, Львівська обл., м. Львів, вул. Апостола Д., буд. 6; код ЄДРПОУ 45287352)
до відповідача - Приватного підприємства «КЛЕСТ ЛТД» (65031, Одеська обл., м. Одеса, вул. Грушевського Михайла, буд. 39, офіс 5; код ЄДРПОУ 33659539)
про стягнення 410 000,00 грн;
представники сторін:
від позивача - Григор`єв В. В.,
від відповідача - не з`явився,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «БАРВИСТІ РУШНИКИ» (далі - позивач, Товариство) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Приватного підприємства «КЛЕСТ ЛТД» (далі - відповідач, Підприємство) безпідставно отриманих коштів у розмірі 410 000,00 грн.
В обґрунтування позову покликається на здійснення на користь відповідача в період з 15.08.2025 по 16.09.2025 грошових переказів на загальну суму 410 000,00 грн за послуги зберігання згідно рахунків № СФ-0000014 від 14.08.2025, № СФ-0000015 від 22.08.2025, № СФ-0000017 від 03.09.2025, № СФ-0000018 від 15.09.2025 до Договору № 01082025 від 01.08.2025. Вказує, що дійсно 01.08.2025 з відповідачем було укладено договір зберігання майна № 01082025. Водночас зазначає, що фактичного зберігання майна відповідачем не здійснювалось, оскільки товарно-матеріальні цінності за вказаним договором відповідачу на зберігання не передавалися. Звертає увагу, що жодних дій з боку відповідача, які могли б свідчити про виконання зобов`язань чи надання послуг позивачу, не зафіксовано. Вважає, що отримані відповідачем грошові кошти в сумі 410 000,00 грн набуті без достатньої правової підстави та підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.
Ухвалою від 02.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/217/26, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.03.2026, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.
З метою надання відповідачу можливості реалізувати свої процесуальні права на стадії підготовчого провадження, 04.03.2026 суд постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 25.03.2026. Ухвалу занесено до протоколу судового засідання.
Втім правом на подання відзиву відповідач не скористався.
Ухвалою від 25.03.2025, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.04.2026.
У судовому засіданні 22.04.2026 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач (його представник) у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений ухвалою від 25.03.2026, постановленою у порядку ст. 120 ГПК України.
Частиною 9 ст. 165 ГПК України унормовано, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин, або без повідомлення причин неявки.
Відтак, враховуючи те, що відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву та водночас був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, суд виснував про можливість розгляду справи за наявними доказами.
22.04.2026 суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.
01.08.2025 між Товариством (поклажодавцем) та Підприємством (зберігачем) було укладено Договір зберігання майна № 01082025 (далі - Договір; а.с. 13-14), згідно з п. 1.1. якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання товарно-матеріальні цінності.
Строк відповідального зберігання - з 01.08.2025 до 31.12.2025 (п. 1.2. Договору).
Відповідно до п. 1.3. Договору поклажодавець передає майно зберігачу за актом прийому-передачі майна.
Пунктами 3.1., 3.2. Договору визначено, що його ціна становить 50000,00 грн (в т.ч. ПДВ) та може бути змінена за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткових угод до Договору.
Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та припиняє дію 31.12.2025.
21.08.2025 Товариство та Підприємство уклали додаткову угоду № 1 до Договору (а.с. 8), в якій погодили місце зберігання майна та змінили ціну Договору (200 000,00 грн).
22.08.2025 сторони уклали додаткові угоди №№ 2 та 3 до Договору (а.с. 9-10).
В додатковій угоді № 2 було визначено додаткове місце зберігання майна, а додатковою угодою № 3 сторони погодили розрахунок вартості зберігання, який здійснюється за кожні 12 календарних днів, ціна за 1 тону складає 300,00 грн (з ПДВ).
З 15.08.2025 по 16.09.2025 Товариство перерахувало Підприємству грошові кошти на загальну суму 410 000,00 грн, а саме:
- згідно з платіжною інструкцією № 301 від 15.08.2025 (а.с. 16) було перераховано 50 000,00 грн (призначення платежу: "Оплата за послуги зберігання зг. Рах. № СФ-0000014 від 14.08.2025 р. до Дог. № 01082025 від 01.08.25 р., в т. ч. ПДВ 8 333,33 грн");
- згідно з платіжною інструкцією № 307 від 22.08.2025 (а.с. 17) було перераховано 150 000,00 грн (призначення платежу: "Оплата за послуги зберігання зг. Рах. № СФ-0000015 від 22.08.2025 р. до Дог. № 01082025 від 01.08.25 р., в т. ч. ПДВ 25 000,00 грн");
- згідно з платіжною інструкцією № 326 від 03.09.2025 (а.с. 18) було перераховано 105 000,00 грн (призначення платежу: "Оплата за послуги зберігання зг. Рах. № СФ-0000017 від 03.09.2025 р. до Дог. № 01082025 від 01.08.25 р., в т. ч. ПДВ 17 500,00 грн");
- згідно з платіжною інструкцією № 350 від 16.09.2025 (а.с. 19) було перераховано 105 000,00 грн (призначення платежу: "Оплата за послуги зберігання зг. Рах. № СФ-0000018 від 15.09.2025 р. до Дог. № 01082025 від 01.08.25 р., в т. ч. ПДВ 17 500,00 грн").
Перерахування Товариством вказаних сум на користь Підприємства підтверджується також випискою з особового рахунку Товариства НОМЕР_1 за період з 23.01.2023 по 23.01.2026 (а.с. 12).
Позивач зазначає, що фактичного зберігання майна відповідачем не здійснювалось, оскільки товарно-матеріальні цінності за вказаним договором відповідачу на зберігання не передавалися. Звертає увагу, що жодних дій з боку відповідача, які могли б свідчити про виконання зобов`язань чи надання послуг позивачу, не зафіксовано. Вважає, що отримані відповідачем грошові кошти в сумі 410 000,00 грн набуті без достатньої правової підстави та підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.
Так, предметом позову є вимога про стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 410 000,00 грн.
Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з такого.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором зберігання майна.
Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.
Частиною 1 ст. 938 ЦК України унормовано, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.
За ч. 2 ст. 939 ЦК України поклажодавець, який не передав річ на зберігання, зобов`язаний відшкодувати зберігачеві збитки, завдані йому у зв`язку з тим, що зберігання не відбулося, якщо він в розумний строк не попередив зберігача про відмову від договору зберігання.
Згідно з ч. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.
Суд встановив, що за умовами укладеного між сторонами Договору позивач (поклажодавець) передає, а відповідач (зберігач) приймає на відповідальне зберігання товарно-матеріальні цінності.
За умовами Договору строк відповідального зберігання - з 01.08.2025 до 31.12.2025 (п. 1.2. Договору).
Водночас, пунктом 1.3. Договору сторони передбачили, що майно мало бути передано на зберігання відповідачу за актом прийому-передачі.
Втім, у матеріалах справи відсутні акти прийому-передачі майна на відповідальне зберігання.
Отже, суд констатує, що протягом строку дії Договору (з 01.08.2025 до 31.12.2025) позивач не передавав відповідачу майно на відповідальне зберігання. Вказаних обставин відповідач жодним чином не спростував.
Разом з тим, як свідчать матеріали справи, з 15.08.2025 по 16.09.2025 позивач перерахував відповідачу грошові кошти за послуги зберігання на загальну суму 410 000,00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями № 301 від 15.08.2025, № 307 від 22.08.2025, № 326 від 03.09.2025, № 350 від 16.09.2025, а також випискою з особового рахунку Товариства НОМЕР_1 за період з 23.01.2023 по 23.01.2026.
Відтак, позивач перерахував відповідачу грошові кошти на загальну суму 410 000,00 грн за послуги зберігання, які фактично надані не були.
До того ж, укладений між сторонами Договір було припинено 31.12.2025, у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.
Доказів пролонгації Договору та укладення між сторонами додаткових угод з цього приводу матеріали справи не містять.
Згідно з ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Частиною 2 ст. 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Пунктом 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України унормовано, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Відповідно до ст.1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
При цьому Верховний Суд неодноразово зазначав, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст.1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18).
Зі змісту наведених вище положень убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала) зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому.
Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 Цивільного кодексу України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала. При цьому, норма частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України не застосовується (п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22).
За ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні докази, врахувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд виснує, що позовні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 410 000,00 грн є обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки, як встановлено судом, вказані кошти були перераховані позивачем на користь відповідача за послуги зберігання, які протягом дії Договору фактично не надані не були, в той час як сам Договір наразі є припиненим.
Розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі, понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 920,00 грн підлягають покладенню н відповідача.
Крім витрат зі сплати судового збору, позивач також просив стягнути з відповідача 40 000,00 грн витрат на правову допомогу.
У якості доказів понесення витрат на правничу допомогу позивач надав до суду копію договору про надання правової допомоги № 09/09-2025 від 09.09.2025 (а.с. 15), укладеного між Товариством та адвокатом Григор`євим Віктором Вікторовичем, та копію Акта виконаних робіт від 26.01.2026 (а.с. 11).
За положеннями п. 4 ст. 1, ч. ч. 3, 5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Виходячи з аналізу положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 р. у справі № 910/4201/19).
У ст. 126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Суд встановив, що позивача у даній справі представляв адвокат Григор`єв Віктор Вікторович (далі - адвокат) на підставі Ордера на надання правничої допомоги серії ВН № 1648999 від 26.01.2026.
09.09.2026 між адвокатом та позивачем було укладено Договір про надання правової допомоги № 09/09-2025, згідно з п. 1.1. якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу з питань представництва інтересів позивача в органах судової влади України, а також інших органах в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а позивач зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонами.
Згідно з п. 3.1. цього договору за правову допомогу позивач (замовник) сплачує адвокату гонорар відповідно до додаткових угод до договору та актів виконаних робіт.
Відповідно до Акта виконаних робіт від 26.01.2026 адвокат надав позивачу послуги з правової допомоги на загальну суму 40 000,00 грн.
Надані адвокатом послуги включають підготовку позовної заяви та представництво інтересів у господарському суді з питань стягнення безпідставно отриманих коштів з ПП «КЛЕСТ ЛТД».
Акт підписано адвокатом та позивачем без зауважень та заперечень.
У постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала висновок щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, зокрема, зазначивши, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись ч. 5-7, 9 ст. 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Суд також враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю, водночас, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Враховуючи вищевикладене, вирішуючи питання розподілу понесених позивачем судових витрат на правову допомогу, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні у матеріалах справи докази щодо понесення відповідних витрат, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, з урахуванням принципу справедливості, верховенства права та встановлення, що розмір гонорару у даному випадку є завищеним, оскільки справа не є складною, підготовка позовної заяви не потребувала значних інтелектуальних зусиль та складної аналітичної роботи, враховуючи незначний обсяг доказів, зібраних стороною позивача на обґрунтування позовних вимог, суд приходить до висновку про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн, що, на переконання суду, цілком відповідає критеріям, визначеним ч. 5 ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 126, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Приватного підприємства «КЛЕСТ ЛТД» (65031, Одеська обл., м. Одеса, вул. Грушевського Михайла, буд. 39, офіс 5; код ЄДРПОУ 33659539) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БАРВИСТІ РУШНИКИ» (79040, Львівська обл., м. Львів, вул. Апостола Д., буд. 6; код ЄДРПОУ 45287352) грошові кошти у розмірі 410 000,00 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 920,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 22 квітня 2026 р. Повне рішення складено та підписано 01 травня 2026 р.

Суддя  Р.В. Волков