КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/4406/2026
справа №758/16719/24

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Желепи О.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Петрова Д.В., дата складення повного рішення не зазначена,
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Черняхівської селищної ради про позбавлення батьківських прав, -

встановив:
1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У грудні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовами про позбавлення батьківських прав.
Вказують, що відповідачка ОСОБА_4 є біологічною матір`ю позивачів.
Відповідачка як мати тривалий час не бере участі у житті дітей, не утримує їх матеріально, не спілкується з ними та не цікавиться станом здоров`я, навчанням і розвитком, не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей.
Наведені обставини свідчать про ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, що відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення батьківських прав. 
Мотивуючи наведеним, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у своєму позові просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_2 .
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 13 січня 2025 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 758/16723/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Черняхівської селищної ради про позбавлення батьківських прав з цивільною справою № 758/16719/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Черняхівської селищної ради про позбавлення батьківських прав.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_3 не піклується про фізичний і духовний розвиток своїх дітей, не займається їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.
Суд відмовив у прийнятті визнання відповідачкою позову, вказавши, що у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині 3 статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини.
Разом з тим, суд зазначив, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідачки щодо ухилення від участі у вихованні дітей, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері та зробив висновок про відсутність правових підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно її дітей.
Також судом першої інстанції зазначено, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_2 , є необґрунтованим, з огляду на те, що, на момент розгляду справи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнув повноліття та окрім цього в матеріалах справи відсутнє подання уповноваженого органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_2 .
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність оскаржуваного рішення, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Уважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що нотаріально посвідчена заява відповідачки про визнання позову є фактичною відмовою від дитини, що суперечить частини 3 статті 155 СК України. Водночас у заяві ОСОБА_3 від 03 грудня 2024 року не міститься відмови від дитини; у ній лише зазначено про неможливість у подальшому виховувати, утримувати та матеріально забезпечувати дітей. Отже, суд неправильно витлумачив зміст цієї заяви та помилково застосував положення статей 155, 164 СК України.
Вказує, що відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року ухилення від виконання батьківських обов`язків має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, не забезпечують необхідного догляду та не беруть участі у її житті. Заява відповідачки від 03 грудня 2024 року є одним із доказів такого ухилення, однак суд безпідставно не надав їй належної оцінки та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Звертає увагу, що матеріали справи містять рішення виконавчого комітету Черняхівської селищної ради від 29 травня 2025 року №68, яким затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ігнорування зазначених доказів призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, що свідчить про необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції.
Мотивуючи наведеним, просить рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року скасувати частково, ухвалити нове судове рішення, яким позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_1 .
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
Відзиву на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надходило. 
5. Позиція учасників справи.
В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки не повідомляли.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Із змісту апеляційної скарги убачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_1 , відтак в іншій частині рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року колегією суддів не переглядається.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
З даних свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого повторно 12 жовтня 2024 року, убачається, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьками дитини є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (том 1 а.с. 6).
З даних довідки № 146 від 12 вересня 2024 року, виданої Черняхівською селищною радою Сліпчинського старостинського округу Житомирської області, убачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 дійсно проживають на території Сліпчинського старостинського округу без реєстрації (а.с. 8).
Відповідно до даних довідки № 151 від 16 жовтня 2024 року, виданою Черняхівською селищною радою Сліпчинського старостинського округу Житомирської області, убачається, що батько ОСОБА_2 , самостійно утримує та виховує двох неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Матір у вихованні та навчанні дітей участі не приймає (а.с. 9).
З даних акту обстеження матеріально-побутових умов №32 від 11 листопада 2024 року, складеного комісією у складі старости - Шеремет В.О. , діловода - Журахівської Ю.М. , директора будинку культури - Сидорової І.В. за результатом проведення обстеження умов проживання ОСОБА_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 убачається, що ОСОБА_1 проживає разом з бабусею, дідусем та братом. Будинок знаходиться у гарному стані, утримується в чистоті, парове опалення та відведене водопостачання, каналізація. Наявні всі необхідні меблі та побутова техніка, наявний санвузол, кухня обладнана. Підключений Інтернет. Дитина має особистий простір. Усім необхідним для життя, розвитку та навчання забезпечена (а.с. 10).
З даних довідки №14 від 04 листопада 2024 року, виданої Головинською амбулаторією загальної практики сімейної медицини КНП "ЦПМСД" Черняхівської селищної ради, убачається, що у ОСОБА_1 підписана декларація із сімейним лікарем Головинської АЗПСМ. Відвідування амбулаторних прийомів проходить в присутності бабусі. Мама з дитиною прийоми лікарів не відвідувала (а.с. 11).
Матеріали справи містять нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_3 , відповідно до змісту якої ОСОБА_3 , усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають істотне значення, без застосування фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, цією заявою повідомила про те, що в подальшому не має змоги виховувати, утримувати та матеріально забезпечувати своїх дітей - ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Києві, та ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Києві. Просила справу щодо позбавлення її батьківських прав розглядати у її відсутність (а.с. 11 зворот).
З даних довідки про реєстрацію місця проживання особи від 15 червня 2018 року №1462117 убачається, що задекларованим місцем проживання ОСОБА_5 є АДРЕСА_2 , приватний будинок (а.с. 6 зворот).
Матеріали цивільної справи містять заяву ОСОБА_3 про розгляд справи за її відсутності (а.с. 55).
Рішенням виконавчого комітету Черняхівської селищної ради №68 від 29 травня 2025 року затверджено висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно її неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із змісту висновку убачається, що під час засідання Комісії з питань захисту прав дитини в телефонному режимі на гучному зв`язку заслухано ОСОБА_3 , яка повідомила, що не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини ОСОБА_1 (а.с.118-119).
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині 1 статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Водночас, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення того, щоб діти, батьки яких працюють, мали право користуватися призначеними для них службами й установами по догляду за дітьми (стаття 18 Конвенції).
Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина 1 статті 155 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини 9-10 статті 7 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Як убачається з матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із родичами у належних матеріально-побутових умовах, забезпечена усім необхідним для життя, розвитку та навчання. При цьому з довідки Черняхівської селищної ради від 16 жовтня 2024 року убачається, що фактичне виховання та утримання дітей здійснює їх батько, тоді як мати участі у вихованні та навчанні дітей не бере.
Також матеріали справи містять довідку медичного закладу, з якої убачається, що відвідування лікаря дитиною здійснюється у супроводі бабусі, а мати дитини на прийоми до лікаря разом із нею не з`являлася. Крім того, відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов встановлено, що дитина проживає разом із бабусею, дідусем та братом, має належні умови для проживання та навчання.
Разом із тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, сам по собі факт проживання дитини окремо від матері та неналежна участь відповідачки у вихованні дитини не можуть автоматично свідчити про наявність передбачених законом підстав для позбавлення батьківських прав, оскільки для застосування такого заходу необхідним є встановлення саме винної та свідомої поведінки матері, спрямованої на ухилення від виконання батьківських обов`язків.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачкою докази не підтверджують у повній мірі наявність такої винної поведінки відповідачки, яка б свідчила про її свідоме та умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував нотаріально посвідчену заяву відповідачки від 03 грудня 2024 року, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Із змісту цієї заяви убачається, що ОСОБА_3 повідомила про неможливість у подальшому виховувати, утримувати та матеріально забезпечувати своїх дітей і просила розглянути справу про позбавлення її батьківських прав у її відсутність. Водночас така заява сама по собі не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що навіть у разі визнання відповідачкою позову, суд не позбавлений обов`язку перевірити наявність передбачених законом підстав для позбавлення батьківських прав, а також оцінити, чи відповідає таке рішення найкращим інтересам дитини.
Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, також не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки згідно частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
У справі, що переглядається колегією суддів, рішенням виконавчого комітету Черняхівської селищної ради від 29 травня 2025 року №68 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо неповнолітньої ОСОБА_1 . Разом із тим, зазначений висновок ґрунтується переважно на поясненнях сторін та повідомленні самої відповідачки про відсутність заперечень проти позбавлення її батьківських прав.
Водночас такий висновок не містить достатніх даних, які б підтверджували саме винну та свідому поведінку відповідачки, спрямовану на ухилення від виконання батьківських обов`язків, а тому обґрунтовано був оцінений судом першої інстанції у сукупності з іншими доказами у справі.
Разом з цим, колегія суддів враховує, що питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання дитини з біологічною матір`ю.
Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для матері, так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в оскарженій частині.
Разом із цим, установлені судом обставини вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Колегія суддів звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків у подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду: від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21, від 10 грудня 2025 року у справі № 179/1100/24).
За таких обставин, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року в оскарженій частині змінити шляхом доповнення її резолютивної частини попередженням відповідачки про необхідність змінити ставлення до своїх обов`язків щодо виховання дочки, а в іншій частині - залишити без змін.
Відповідно до частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 рокузмінитишляхом доповнення його резолютивної частини абзацом такого змісту: 

"Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і покласти на службу у справах дітей Черняхівської селищної ради контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків стосовно дитини".

В іншій оскарженій частині заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 29 червня 2026 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова