ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"01" червня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/424/26	
Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.
при секретарі судового засідання Меленчук Т.М.
розглянувши справу №916/424/26
За позовом:  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )
До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс” (04073, м. Київ, вул. Рилєєва, буд. 10 А; ЄДРПОУ 14289688)
За участі третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Фізичної особи-підприємця Смірнової Христини Порфирівни ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 )
Про визнання договору припиненим 

Представники:
Від позивача: Марченко В.В., довіреність 
Від відповідача: Никисла О.І., довіреність
Від 3-ї особи: не з`явився 

Встановив:  ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс”, у якій просить суд визнати Договір № 43093 від 14.02.2025 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю “Інфокс” та Фізичною особою-підприємцем Каут Наталією Володимирівною, припиненим з 06 березня 2025р. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.02.2026р. прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у справі №916/424/26. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Фізичну особу-підприємця Смірнову Христину Порфирівну. Підготовче засідання у справі призначено на "09" березня 2026 р. о 11:40. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Запропоновано залученій третій особі, відповідно до ст. 168 ГПК України надати пояснення щодо позову протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 09.03.2026р. о 11:40.
03.03.2026р. до суду відповідачем надано відзив.
10.03.2026р. до суду позивачем надано відповідь на відзив.
09.03.2026р. судове засідання не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці за сімейними обставинами.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.03.2026р. підготовче засідання у справі №916/424/26 призначено на "25" березня 2026 р. об 11:00. Викликано представників учасників справи у засідання, призначене на 25.03.2026р. об 11:00.
25.03.2026р. судом, без оформлення окремого документа, було постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 20.04.2026р. об 11:45, із викликом учасників справи в судове засідання.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.03.2026р. повідомлено Фізичну особу-підприємця Смірнову Христину Порфирівну про підготовче засідання, яке відбудеться "20" квітня 2026 р. об 11:45.
10.04.2026р. до суду представником відповідача надано заперечення.
У судовому засіданні, яке відбулось 20.04.2026р., за відсутності клопотання про поновлення строку на подання додаткових доказів, судом залишено без розгляду документи, додані до письмових заперечень відповідача від 10.04.2026р. (а.с. 108, 109).
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.04.2026р. повідомлено Фізичну особу-підприємця Смірнову Христину Порфирівну про підготовче засідання, яке відбудеться "29" квітня 2026 р. о 15:30.
27.04.2026р. до суду представником відповідача надано клопотання про поновлення строку для подання доказів та їх приєднання до матеріалів справи №916/424/26.
29.04.2026р. судове засідання перервалося, у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.04.2026р. підготовче засідання у справі №916/424/26 призначено на "04" травня 2026 р. о 13:30. Викликано представників учасників справи у засідання, призначене на 04.05.2026р. о 13:30.
У судовому засіданні 04.05.2026р. судом поновлено відповідачу строк та залучено до матеріалів справи додаткові докази, подані із клопотанням вх. № ГСОО 14528/26.
04.05.2026р. судом, без оформлення окремого документа, було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 травня 2026р. о 09:30, із викликом учасників справи у судове засідання.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.05.2026р. повідомлено Фізичну особу-підприємця Смірнову Христину Порфирівну про судове засідання по розгляду справи по суті, яке відбудеться "11" травня 2026 р. о 09:30. Резервна дата 18.05.2026р. о 09:30. 
18.05.2026р. судове засідання не відбулося, у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.05.2026р. судове засідання у справі №916/424/26 призначено на "01" червня 2026 р. о 13:30. Викликано представників учасників справи у засідання, призначене на 01.06.2026р. о 13:30.
Позивач підтримує поданий позов та просить суд його задовольнити.
Відповідач заперечував проти позову. 
У судовому засіданні 01.06.2026 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено 08.06.2026 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив.

В обґрунтування поданого позову, позивачем було зазначено суду, що 14.02.2025 р. між сторонами було укладено Договір № 43093 про надання послуг за адресою: м. Одеса, площа Європейська (раніше Катерининська), 9.
За поясненнями позивача, 06.03.2025 р. ОСОБА_1 відчужила зазначене приміщення на користь ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу № 338.
13.04.2025р. позивачем припинено підприємницьку діяльність та з цього моменту позивач втратила статус власника та споживача послуг, як то визначає позивач. 
За доводами позивача, відповідач, попри звернення з боку позивача, договір не припиняє, що порушує права позивача.
Щодо обраного способу захисту, позивачем було зазначено суду, що відповідно до п.7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав є припинення правовідношення. 
Позивачем було зазначено суду, що згідно зі статтею 652 ЦК України, обставини змінилися настільки радикально, що цей договір більше не може існувати, а оскільки відповідач цього не визнає, позивач просить суд використати спосіб захисту зі статті 16 ЦК України і офіційно визнати договір припиненим ще з того моменту, коли кафе було продано (06.03.2025 року).
Також позивачем було зазначено суду, що на адресу Філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс” неодноразово направлялися письмові заяви про припинення дії договору у зв`язку з відчуженням об`єкта та припиненням діяльності позивача (зокрема заява вх. № 8287/03-33 від 03.09.2025).
За поясненнями позивача, також було подано скаргу до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) щодо бездіяльності відповідача, проте, відповідач відмовився припинити договірні відносини, що свідчить про вичерпання можливостей позасудового захисту прав позивача.
Надаючи відзив, відповідачем було зазначено суду, що 03.09.2025 р. представником Каут Наталії Володимирівни направлено заяву щодо припинення договірних відносин.
10.09.2025 р. відповідачем було надано відповідь на заяву про припинення Договору про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення № 43093 від 14.02.2025 р. та зазначено, що при підготовці до переоформлення Договору було встановлено, що існує заборгованість за попередній період. 
Як вказує відповідач, з березня місяця послуги за водопостачання та водовідведення були сплачені новим власником в повному обсязі. 
07.01.2026 р. було укладено Договір №45082 про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення із новим власником Смірновою Христиною Порфирівною та, як вказує відповідач, з цього часу особовий рахунок по об`єкту м. Одеса, площа Європейська, 9, оформлений на позивача, було закрито. 
З викладеного вбачається, як вказує відповідач, що особовий рахунок, оформлений на позивача, було закрито, претензій з боку філії «Інфоксводоканал» до позивача щодо зобов`язань по Договору № 43093 про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення від 14.02.2025 р. не має.
Надаючи відповідь на відзив, позивачем було зазначено суду, що твердження відповідача про наявність у позивача заборгованості за спірним договором - є бездоказовими та жодних належних доказів на підтвердження такої заборгованості відповідачем не подано. 
За посиланням позивача, спірний договір укладено у письмовій формі, а тому його припинення (розірвання чи одностороння відмова від договору) також вимагає додержання письмової форми. 
Надаючи заперечення, відповідачем було зазначено суду, що відповідно до п.8.1 Договору, він набуває чинності з дати прийняття в експлуатацію засобу обліку води та підписання обома Сторонами відповідного акту технічного обстеження водомірного вузлу та діє протягом року, але в будь- якому випадку, в частині розрахунків за отримані послуги з водопостачання та водовідведення цей Договір діє до повного погашення заборгованості за ним. Тобто, відповідачем та позивачем було узгоджено, що Договір діє до повного погашення заборгованості за ним та таким чином, Договір №43093 від 14.02.2025 діяв до повного погашення заборгованості за ним.

Суд, розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дійшов таких висновків.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” є, зокрема, забезпечення гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів кожного.
Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Частиною 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Позовні вимоги направлено на визнання Договору №43093 від 14.02.2025 р., укладеного між сторонами, припиненим з 06 березня 2025р. 
Як встановлено судом, 14.02.2025р. між сторонами було укладено Договір №43093 про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення (для юридичних осіб), за умовами якого відповідач надавав послуги з централізованого водопостачання та водовідведення позивачу по об`єкту за адресою м. Одеса, площа Європейська, 9.
Поряд з цим, судом з`ясовано, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 06.03.2025р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Адамець О.І. за №338, позивачем було передано у власність покупця - ОСОБА_2 нежитлові приміщення кафе, що знаходяться за адресою: м. Одеса, площа Європейська, 9.
Як встановлено судом, 03.09.2025р. позивач звертався до відповідача із заявою щодо припинення договірних відносин водопостачання та водовідведення та просив відповідача припинити дію Договору №43093 про надання послуг водопостачання та водовідведення, провести остаточні розрахунки за послуги в рамках діючого договору та застосувати для розрахунку показання лічильника, що подавались на момент продажу об`єкта.
Матеріали справи містять докази, що представник позивача звертався до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг із відповідною скаргою щодо бездіяльності філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс”.
Відповідно до Листа філії «Інфоксводоканал» Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс” від 10.09.2025р. (а.с. 130, т.1), вбачається, що відповідачем було надано відповідь позивачу, що у процесу переоформлення договору, виявлено існуючу заборгованість попереднього споживача та задля завершення процедури з припинення Договору про надання послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення №43093 від 14.02.2025р. необхідно сплатити існуючу заборгованість у сумі 13460,12 грн. 
Однак, за час розгляду справи, відповідно до пояснень відповідача, ним було зазначено суду, що Товариством з обмеженою відповідальністю “Інфокс” було закрито особовий рахунок Каут Наталії Володимирівни по об`єкту за адресою: м. Одеса, площа Європейська, 9, що підтверджується доданим до відзиву скріном особового рахунку та, як вказано відповідачем, та 07.01.2026р. укладено Договір №45082 про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення із новим власником, третьою особою.
За доводами та посиланнями відповідача, приймаючи до уваги відсутність заборгованості з боку позивача за послуги центрального водопостачання та водовідведення та укладання нового Договору з новим власником, Договір про надання послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення №43093 від 14.02.2025р., що було укладено між позивачем та відповідачем, є припиненим.
Оцінюючи посилання відповідача у даній частині, щодо існування заборгованості ОСОБА_1 перед Товариством з обмеженою відповідальністю “Інфокс” на підставі Договору №43093 про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення (для юридичних осіб) від 14.02.2025р., суд зазначає, що наразі предметом розгляду даного спору є визнання припиненням договору, а не стягнення зі споживача заборгованості за ним.
Крім того, судом критично оцінюються доводи відповідача, що у ОСОБА_1 перед відповідачем на підставі Договору №43093 про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення (для юридичних осіб) від 14.02.2025р. була заборгованість та таку заборгованість було сплачено позивачем, оскільки на підтвердження таких доводів та посилань, як то існування заборгованості та сплата такої заборгованості, відповідачем не було надано жодних належних доказів, за якими б суд мав можливість перевірити такі посилання відповідача та з`ясувати обставини, на які відповідач посилається, надаючи відповідні заперечення суду. 
Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу. Отже, позовна вимога про визнання договору припиненим (тобто про встановлення факту того, що цей договір припинився) є неналежним способом захисту прав та інтересів.
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися для захисту інтересу в юридичній визначеності лише в разі неможливості захисту позивачем його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 58), від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18 (пункт 9.21)).
Передбачений у пункті 1 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів може стосуватися визнання як наявності права, так і його відсутності. Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у юридичній визначеності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 54-56)).
Для ефективного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, яка вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 57)).
Суд зазначає, що ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору.
В даній справі, звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс” на одержання від позивача плати за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19).
Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений.
У пунктах 58,59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 (провадження №12-173гс18) сформульований висновок, що нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору; звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав орендодавця на одержання орендної плати; водночас відповідно до абзацу другого частини другої статті 20 ГК України у цьому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача. 
Суд, звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пункті 57 постанови від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, де Велика Палата виснувала, що для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити своє право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такого судового розгляду кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите (пункт 64 постанови).
Поряд з цим, суд зазначає, що позивач просить суд визнати Договір №43093 про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення (для юридичних осіб) від 14.02.2025р. припиненим у минулому.
Приймаючи до уваги те, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання припиненим в минулому Договору - не передбачений законом або договором та є неефективним для захисту прав позивача, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.
Також суд зазначає, що Порядок користування системами централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення населених пунктів України визначений Правилами користування системами централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення в населених пунктах України, затвердженими наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 №190 (далі – Правила № 190), які є обов`язковими для всіх споживачів, які отримують послуги з централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення, та суб`єктів господарювання, що провадять господарську діяльність у сфері централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення та мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об`єкти, системи централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення, і з якими суб`єктом господарювання укладено договір на отримання послуг з централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення, замовників послуг з централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення. 
Пунктом 3 розділу І Правил №190 передбачено, що договірні відносини між виконавцем послуги з централізованого питного водопостачання та централізованого водовідведення та споживачем здійснюються виключно на договірних засадах відповідно до законів України «Про питну воду та питне водопостачання», «Про водовідведення та очищення стічних вод», «Про житлово-комунальні послуги» та «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до положень ст. 334 Цивільного кодексу України визначено, зокрема, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Закон України «Про житлово-комунальні послуги» регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг та п. 6 ч. 1 цього Закону визначено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Отже, враховуючи викладене, після відчуження об`єкта нерухомості, відповідний договір, що регулює правовідносини з питань централізованого водопостачання та водовідведення припиняється щодо відчужувача.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що обов`язок зі сплати послуг централізованого водопостачання та водовідведення за об`єктом, що розташований за адресою м. Одеса, площа Європейська, буд. 9 з 06 березня 2025р. покладається безпосередньо на власника відповідного майна, тобто на ОСОБА_2 , яка є власником вказаного майна на підставі Договору купівлі-продажу, що був укладений з ОСОБА_1 .
Суд зазначає, що припинення права власності на відповідне майно є підставою для припинення договору про надання відповідних послуг водопостачання та водовідведення. 
Поряд з цим, суд вважає за необхідне зауважити, що строк дії договору - не є тотожним поняттям до строку дії зобов`язань.
Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.
Виходячи з наведеного, способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: визнання права позивача; визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.
Суд зазначає, що наразі з боку відповідача до позивача не пред`являються вимоги, як то сплата заборгованості по Договору або зобов`язання виконати певні дії, навпаки, відповідач стверджує суду, що рахунок позивача за спірним договором закрито та з новим власником майна укладено новий Договір, отже, відповідач визнає, що Договір №43093 про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення (для юридичних осіб) від 14.02.2025р. - є припиненим, а будь-які зобов`язання ОСОБА_1 за Договором – відсутні.
Приймаючи до уваги, що споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за Договором №43093 про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення (для юридичних осіб) від 14.02.2025р. - ОСОБА_1 06 березня 2025р. було здійснено відчуження майна, надання послуг щодо якого було предметом вказаного договору, розташованого за адресою м. Одеса, площа Європейська, 9, на підставі Договору купівлі-продажу від 06.03.2025р. на користь ОСОБА_2 , договірні правовідносини між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю “Інфокс” на підставі укладеного між ними Договору №43093 про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення (для юридичних осіб) від 14.02.2025р. - є припиненими, з моменту переходу права власності на таке майно до іншої особи. 
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Суд наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Поряд з цим, як вже встановлено судом у даній справі, Товариством з обмеженою відповідальністю “Інфокс” не було доведено суду жодними доказами, що у ОСОБА_1 існували невиконані зобов`язання перед відповідачем за час дії Договору №43093 про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення (для юридичних осіб) від 14.02.2025р., зокрема, щодо існування боргу, тому доводи відповідача в даній частині не приймаються судом до уваги, оскільки не підтверджені належними та допустими доказами, та дані факти судом не встановлено за наявними в матеріалах справи доказами. 
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.
Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 2662,40 грн. покладаються на позивача. 
Керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:

1.У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс” про визнання договору припиненим – відмовити.
2.Витрати по сплаті судового збору у розмірі 2662,40 грн. покладаються на позивача.

Повне рішення складено 08 червня 2026 р.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Суддя Т.Г. Д`яченко