справа № 569/6506/26
провадження № 2/570/2107/2026

Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

29 червня 2026 року
Рівненський районний суд Рівненської області
в особі судді     Кушнір Н.В.,
з участю позивача     ОСОБА_1 ,
представника відповідача   Павлусь Є.І.,
секретаря судового засідання  Полюхович М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ в порядку спрощенного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1  до Комунального підприємства "Квасилівтеплоенерго" Рівненської міської ради про визнання дій протиправними,

у с т а н о в и в:

покликаючись на невідповідність наданих послуг документам в сфері стандартизацій позивач у поданій 17 березня2026 року до Рівненського міського суду Рівненської області позовній заяві просить визнати дії відповідача неправомірними.
07 травня 2026 року справа отримана за підсудністю.

У відзиві представник відповідача Єлизавета Павлусь просить відмовити у позові у зв`язку з безпідставністю. Зазначає, що на підставі надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, договір про надання послуги з постачання теплової енергії між сторонами вважається укладеним. Крім цього, вказує, що позивач жодним чином не аргументував, на підставі яких дій чи бездіяльності відповідачем використана нечесна підприємницька практика при наданні послуг. Пояснює, що послуги, які надаються підприємством, повністю відповідають документам у сфері стандартизації. Крім цього, звертає увагу суду, що за результатами перевірки встановлена відповідність якості надання послуги з постачання теплової енергії параметрам, передбаченим договором.

У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю і по аналогічних мотивах. 
По суті спору показав, що є співвласником квартири, договір про отримання послуг з відповідачем не укладав, разом з тим відповідач надає йому ці послуги. Спільна квитанція перешкоджає йому в повній мірі використовувати можливості субсидії, яка у нього складає близько 2 тис. грн., бо вона не розповсюджується на абонтплату. Квартира кутова і дуже холодна, не утеплена, але відповідач на це не зважає і надає послуги недостатньої якості. Температурний графік не відповідає вимогам закону, оскільки головний інженер не мав права його підписувати. 

Відповідач позов не визнав з підстав, вказаних у відзиві. 
По суті спору стверджує, що відповідач надає послуги відповідно до затвердженного теплового графіку і жодним чином не має стосунку до внутрішньобудинкових мереж. В минулому опалювальному періоді за заявою позивача зафіксована відповідність норм при подачі тепла, цьогоріч з виявленими недоліками до них ніхто не звертався.
Суд встановив такі обставини.
02 грудня 2022 року ОСОБА_1 власноручно підписав заяву-приєднання №1276 до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії до квартири АДРЕСА_1 .

Суд дійшов таких висновків.
Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. 
Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. 
Розглядаючи справу, суд визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідив подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. 

Відповідно до ст.41, 42 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Права споживачів захищає держава.
Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Ч.1 ст.626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року №2189-VIII (далі - Закон) житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно зі ст.5 Закону до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга (послуга з управління багатоквартирним будинком) та комунальні послуги (послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами).
Ч.1 ст.6 Закону встановлює, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Ч.2 ст.6 Закону №2189-VIII передбачає, що виконавцем послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.
Згідно з п.6 ст.1 Закону індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону №2189-VIII послуги з постачання теплової енергії відноситься до житлово-комунальних послуг.
Ст.7, 8 вищевказаного Закону визначені права та обов`язки споживачів й виконавця комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно з законодавством і умовами договорів, а обов`язком споживача - є укладення договору про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, а також оплата наданих житлово-комунальних послуг за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. При цьому, п.1 ч.2 ст.7 Закону №2189 передбачає, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Положеннями ст.24 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що основними обов`язками споживача теплової енергії є, зокрема: своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів; забезпечення безпечної експлуатації систем тепло споживання. Споживач теплової енергії несе відповідальність за порушення умов договору з теплопостачальною організацією, відповідних нормативно-правових актів та виконання приписів органів, уповноважених здійснювати державний нагляд за режимами споживання теплової енергії згідно із законом.
Згідно зі ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо-будинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року у справі №334/2789/15-ц виснував, що ні ЦК України, ні Закони України «Про житлово-комунальні послуги», ні Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, не передбачають випадки, коли недодержання письмової форми договору про надання комунальних послуг має наслідком його недійсність. Відсутність письмового договору про надання комунальних послуг не свідчить про відсутність певних договірних відносин і не звільняє відповідачів від оплати за фактично надані послуги.
Типова форма договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджена Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830.

З аналізу змісту ч.3 ст.6, ч.1 ст.630 ЦК України, ст.12-15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» вбачається, що умови Типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень, врегулювати свої відносини на власний розсуд, а лише мають право конкретизувати його умови.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає Типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам наведених актів законодавства. Крім того, аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 у справі № 6-110цс12.

Суд встановив, що між сторонами склалися фактичні договірні відносини, за якими у квартиру АДРЕСА_1 , співвласником якої є ОСОБА_1 , надавалися житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії комунальним підприємством «Квасилівтеплоенерго» РМР, яке є виконавцем послуг з постачання теплової енергії.
Згідно з абз.6 п.13 Правил фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги або надсилання через Єдину платформу електронного повідомлення про прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепт), наданої відповідно до вимог ст.10 та 11 Закону України ‘'Про електронну комерцію” (за наявності електронних кабінетів у споживача та виконавця).
Оскільки як встановив суд і не заперечується сторонами, ОСОБА_1 власноручно підписав та надав заяву- приєднання до індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 02.11.2022 року №1276, а тому договір про надання послуги з постачання теплової енергії між сторонами вважається укладеним. Суд підтвердив, що між сторонами діє індивідуальний договір про постачання теплової енергії від 02.11.2022. Споживач сам підписав і подав заяву-приєднання, що за законом є фактом акцепту (прийняття) умов договору.

Суд звертає увагу, що у позовній заяві позивач покликається на норми Цивільного кодексу України, але жодним чином не аргументує, на підставі яких дій чи бездіяльності відповідачем порушені норми, визначені ст.634 ЦК України.
Доводи позивача щодо порушення відповідачем ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Крім цього, ОСОБА_1 у своїй заяві стверджує, що послуги, які надаються, не відповідають документам у сфері стандартизації. Проте, позивач не зазначає, які саме документи він відносить до сфери стандартизації постачання теплової енергії, а тому суду відсутня можливість зробити висновок про невідповідність наданої відповідачем послуги.
На підставі скарги позивача від 13.02.2025 підприємство здійснило виїзд 18.02.2025. Комісія за участю самого ОСОБА_1 зняла показники температури й тиску з лічильника. Перевірка за офіційною процедурою (Постанова КМУ №1145) показала, що якість тепла повністю відповідає нормі та умовам договору.

Відповідно до ст.76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. За правилами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Верховний Суд у постановах від 07 липня 2021 року у справі №420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорія стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри».
Достовірність як змістова характеристика доказу свідчить про можливість на підставі такого доказу встановити дійсні обставини справи. Допустимість доказів характеризується як дотриманням порядку збирання, подання та дослідження таких доказів, так і обов`язковістю підтвердження певних обставин справи визначеними законом засобами доказування. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною, сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу.

У зв`язку з викладеним вище, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивач не довів й матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження неправомірності дій КП "Квасилівтеплоенерго" Рівненської міської ради.
Належним доказом надання неякісних комунальних послуг є акт-претензія, складений за участю виконавця або підписаний двома сусідями у разі його неприбуття. Усні заяви чи суб`єктивні відчуття суд до уваги не бере. Постачальник відповідає за подачу тепла до будинку. За розподіл тепла всередині та стан мереж відповідає ОСББ або управляюча компанія. Теза про "неукладення договору" суперечить чинному ЗУ "Про житлово-комунальні послуги", де чітко визначений механізм договорів приєднання.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

З огляду на викладене, керуючись ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у цивільному позові  ОСОБА_1  до Комунального підприємства "Квасилівтеплоенерго" Рівненської міської ради про визнання дій протиправними. 

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошена лише вступна та резолютивна частина судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач: Комунальне підприємство "Квасилівтеплоенерго" Рівненської міської ради, ЄДРПОУ 30547471, місцезнаходження: вул.Молодіжна,14, с-ще.Квасилів Рівненського району Рівненської області.

Повне судове рішення виготовлене 30 червня 2026 року.

Суддя:          Кушнір Н.В.