ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"07" травня 2026 р. Cправа № 902/900/24(902/221/26)  

Господарський суд Вінницької області у складі: головуючий суддя Тісецький С.С., секретар судового засідання Шарко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали у справі
за позовом: арбітражного керуючого Бобрука Тараса Володимировича (вул. Пирогова, 131, м. Вінниця, 21037, РНОКПП НОМЕР_1 ) 
до: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 
до: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 )
про виділення частки із спільного майна подружжя для реалізації майна боржника
в межах справи № 902/900/24
за заявою: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 
про неплатоспроможність 
представники сторін:
позивач: арбітражний керуючий Бобрук Т.В.
1-й відповідач: ОСОБА_1 
2-й відповідач: ОСОБА_2  
В С Т А Н О В И В : 

В провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа № 902/900/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
Постановою суду від 08.10.2025 року ОСОБА_1 визнано банкрутом. Введено процедуру погашення боргів боржника у справі № 902/900/24. Призначено керуючим реалізацією майна боржника арбітражного керуючого Бобрука Т.В. 
24.02.2026 року до суду від арбітражного керуючого Бобрука Т.В. через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява б/н від 24.02.2026 року (вх.№ 247/26 від 24.02.2026 року) до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділення частки із спільного майна подружжя для реалізації майна боржника, в якій позивач просить суд виділити частку у спільному майні подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме:
- по 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 35205575) кожному;
- по 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0620 га, кадастровий №3222486001:01:003:0357, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 кожному.
Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду (з присвоєним єдиним унікальним номером судової справи № 902/900/24(902/221/26) від 24.02.2026 року, вказаний позов передано на розгляд судді Тісецькому С.С.
Ухвалою від 02.03.2026 року позовну заяву арбітражного керуючого Бобрука Т.В. б/н від 24.02.2026 року (вх.№ 247/26 від 24.02.2026 року) до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділення частки із спільного майна подружжя для реалізації майна боржника, в межах справи № 902/900/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху. Встановлено позивачу спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом: надання до суду доказів на підтвердження надсилання/вручення нарочно другому відповідачу - ОСОБА_2 копії позовної заяви б/н від 24.02.2026 року та доданих до неї документів; надання до суду доказів на підтвердження сплати судового збору у розмірі встановленому Законом (в розмірі 2 662,40 грн.); письмове пояснення щодо того, які порушені, невизнані або оспорювані права та законні інтереси позивача підлягають захисту, шляхом звернення до суду з вказаним позовом. 
10.03.2026 року до суду від позивача надійшла заява б/н від 10.03.2026 року про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою від 16.03.2026 року відкрито провадження у справі № 902/900/24(902/221/26) за позовом арбітражного керуючого Бобрука Т.В. б/н від 24.02.2026 року (вх.№ 247/26 від 24.02.2026 року) до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділення частки із спільного майна подружжя для реалізації майна боржника, з призначення її до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, в межах справи № 902/900/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 . Ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання у справі призначено на 13.04.2026 року.
08.04.2026 року до суду від першого відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 07.04.2026 року.
08.04.2026 року до суду від другого відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 07.04.2026 року.
В судове засідання на визначену дату з`явились позивач та відповідачі. 
В ході розгляду справи позивач надав пояснення щодо обставин, наведених у позовній заяві, підтримав її вимоги та просив задоволити. 
На запитання суду щодо порушених або оспорюваних прав та законних інтересів позивача за захистом яких він звернувся до суду, пояснив, що спір виник між ним і відповідачами щодо майна; наголосив на необхідності включення до ліквідаційної маси спільного майна подружжя для реалізації майна боржника. Пояснив, що відповідачі оспорюють дії позивача, як керуючого реалізацією у справі № 902/900/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , в частині формування ліквідаційної маси; до цього часу відповідачами не було виділено частки; щодо можливості виділення частки із спільного майна подружжя позасудовими методами, позивач пояснив, що ним вживались заходи спрямовані на виявлення майна, а відповідачі не йшли на контакт задля можливості виділення частки із спільного майна подружжя позасудовими методами.
Відповідачі позовні вимоги визнали, про що зазначено у відзивах на позовну заяву.
Також перший відповідач пояснив, що на його переконання звернення до суду з вказаним позовом є єдиним варіантом вирішення питання щодо поділу спільного майна подружжя.
Суд, дослідивши наявні матеріали справи та заслухавши пояснення учасників справи, дійшов наступного висновку з огляду на таке.
Позовні вимоги мотивовано наступним.
У ході здійснення процедури погашення боргів встановлено, що 03.05.2003р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадського стану Вінницького обласного управління юстиції, актовий запис №631.
Боржнику ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності з дружиною ОСОБА_2 належить нерухоме майно, а саме:
- житловий будинок, загальною площею - 261,4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , який є у власності боржника ОСОБА_1 та зареєстрований за ним, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 21.11.2011р. (набуте під час шлюбу);
- земельна ділянка, площею 0.0620 га, кадастровий №3222486001:01:003:0357, цільове призначення для - будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруда, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка є у власності боржника ОСОБА_1 та зареєстрована за ним, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №411957 від 20.05.2008р. (набуте під час шлюбу).
Право власності на вищезазначене нерухоме майно також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.08.2024р. та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.08.2024р.
Оскільки шлюбний договір або інші документи, що встановлюють інший розмір часток, відсутні, частка боржника становить 1/2 від кожного об`єкта нерухомого майна.
У зв`язку з необхідністю формування ліквідаційної маси та реалізації активів для погашення вимог кредиторів, виникла потреба у визначенні частки боржника ОСОБА_1 у спільному майні подружжя, що підлягатиме подальшій реалізації.
Посилаючись на наведені обставини та положення ст.ст. 60, 63, 69-71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 114, 130-133 Кодексу України з процедур банкрутства, позивач просить суд:
виділити частку у спільному майні подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме:
- по 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 35205575) кожному;
- по 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0620 га, кадастровий №3222486001:01:003:0357, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 кожному.
На підтвердження позовних вимог позивачем до позовної заяви додано:
- свідоцтво про одруження серії НОМЕР_4 від 03.05.2003 року;
- свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21.11.2011 року; 
- витяг про державну реєстрацію прав від 21.11.2011 року;
- державний акт на право власності на земельну ділянку від 20.05.2008 року;
- інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 391073779;
- витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9946002752024.
У заяві б/н від 10.03.2026 року про усунення недоліків позовної заяви, позивач повідомляє, що арбітражний керуючий Бобрук Т.В. є керуючим реалізацією майна боржника ОСОБА_1 у справі № 902/900/24.
Відповідно до ст. 131 Кодексу України з процедур банкрутства до складу ліквідаційної маси включається майно боржника, у тому числі його частка у спільній сумісній власності.
Житловий будинок та земельна ділянка, зазначені у позові, набуті боржником у період шлюбу та є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Без визначення та виділення частки боржника неможливо сформувати ліквідаційну масу, здійснити реалізацію активів, забезпечити задоволення вимог кредиторів.
Невизначеність частки боржника у спільному майні перешкоджає виконанню покладених на керуючого реалізацією майна обов`язків та фактично блокує процедуру погашення боргів.
Отже, звернення з даним позовом є необхідним та спрямованим на належне виконання повноважень, визначених Кодексом України з процедур банкрутства, а також на захист прав та законних інтересів кредиторів у справі про неплатоспроможність.
Відповідачі у відзивах на позовну заяву від 07.04.2026 року, які є ідентичними за змістом, просять суд позов арбітражного керуючого задовольнити та повідомляють, зокрема, що не заперечують проти задоволення позову; підтверджують, що зазначене у позовній заяві майно набуте у період шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; погоджуються з визначенням часток у розмірі 1/2 кожному із подружжя. Зазначають, що позовні вимоги арбітражного керуючого є законними, обґрунтованими та такими, що не порушують їх права та законні інтереси.
З врахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов таких висновків.
Частина 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) передбачає, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. 
Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч. 2 ст. 7 КУзПБ, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.
Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.
Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.
Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.
Частиною 1 ст. 2 ГПК України, визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Частиною 4 ст. 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.09.2024 року у справі № 910/14065/23, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Предметом позову у цій справі є вимоги арбітражного керуючого Бобрука Т.В. про виділення частки у спільному майні подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: по 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер майна 35205575) кожному; по 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0620 га, кадастровий №3222486001:01:003:0357, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 кожному.
Підставами позовних вимог є обставини щодо необхідності формування ліквідаційної маси та реалізації активів боржника у справі № 902/900/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 для погашення вимог кредиторів.
При цьому, як зазначено раніше, позивач в судовому засіданні на запитання суду щодо порушених або оспорюваних прав та законних інтересів позивача за захистом яких він звернувся до суду, пояснив, що спір виник між ним і відповідачами щодо майна; наголосив на необхідності включення до ліквідаційної маси спільного майна подружжя для реалізації майна боржника. Пояснив, що відповідачі оспорюють дії позивача, як керуючого реалізацією у справі № 902/900/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , в частині формування ліквідаційної маси; до цього часу відповідачами не було виділено частки; щодо можливості виділення частки із спільного майна подружжя позасудовими методами, позивач пояснив, що ним вживались заходи спрямовані на виявлення майна, а відповідачі не йшли на контакт задля можливості виділення частки із спільного майна подружжя позасудовими методами.
Згідно ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові необхідно відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Особа, яка звертається до суду вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі №924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі №924/1146/21, від 06.10.2022 у справі №922/2013/21, від 17.11.2022 у справі №904/7841/21).
При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29.08.2023 у справі №910/5958/20, від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).
За змістом ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу ч. 1, ч. 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Обов`язок (тягар) доказування обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №922/1163/18, від 23.12.2020 у справі №910/2284/20).
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.пня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Виходячи з наведеного, Верховний Суд зазначив про те, що суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.
Стаття 113 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) передбачає, що провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 12 КУзПБ, арбітражний керуючий користується усіма правами розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією, ліквідатора відповідно до законодавства, у тому числі має право звертатися до суду у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 5 ст. 62 КУзПБ, ліквідатор, виявивши частку, яка належить банкруту у спільному майні, з метою задоволення вимог кредиторів у встановленому порядку порушує питання про виділення цієї частки.
За змістом ч.ч. 1-3 ст. 131 КУзПБ, майно боржника, що підлягає реалізації у процедурі погашення боргів боржника, складає ліквідаційну масу.
До складу ліквідаційної маси включається все майно боржника, що перебуває у його власності, а також те, що буде отримано боржником у власність після визнання його банкрутом і до завершення процедури погашення боргів боржника, крім майна, визначеного частинами шостою і сьомою цієї статті та статтею 132 цього Кодексу.
До складу ліквідаційної маси може бути включено майно, що є часткою боржника у спільній власності. У такому разі відбувається виділення частки боржника із спільного майна за правилами, передбаченими цивільним законодавством.
Згідно ч. ч. 6-8 ст. 131 КУзПБ, до складу ліквідаційної маси не включається житло, яке є єдиним місцем проживання сім`ї боржника (квартира загальною площею не більше 60 квадратних метрів або житловою площею не більше 13,65 квадратного метра на кожного члена сім`ї боржника чи житловий будинок загальною площею не більше 120 квадратних метрів) та не є предметом забезпечення, а також інше майно боржника, на яке згідно із законодавством не може бути звернено стягнення.
До складу ліквідаційної маси не включаються кошти, що перебувають на рахунках боржника у пенсійних фондах та фондах соціального страхування.
Продаж майна банкрута здійснюється відповідно до умов та в порядку, визначених цим Кодексом для юридичних осіб.
Отже, у процедурі погашення боргів боржника здійснюється формування ліквідаційної маси та вирішуються пов`язані з цим питання, зокрема: визначається майно боржника, яке підлягає реалізації у процедурі погашення боргів боржника; виділення частки боржника із спільного майна у випадку включення до ліквідаційної маси майна, що є часткою боржника у спільній власності; випадки невключення майна до ліквідаційної маси; порядок задоволення вимог кредиторів, тощо (статті 130 - 133 КУзПБ).
Також, згідно ч. ч. 1-3 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Стаття 63 Сімейного кодексу України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Як вбачається з матеріалів справи, 03.05.2003р. між відповідачами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 03.05.2003 року.
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.11.2011 року, витягу про державну реєстрацію прав від 21.11.2011 року, державного акту на право власності на земельну ділянку від 20.05.2008 року, відомостей з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 391073779, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9946002752024, першому відповідачу на праві приватної власності належить:
домоволодіння, загальною площею - 261,4 кв.м., житловою площею - 161,7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 ;
земельна ділянка, площею 0,0620 га, кадастровий №3222486001:01:003:0357, цільове призначення для - будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруда, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Вказане майно набуто під час перебування відповідачів у шлюбі.
Поряд з цим, позивач звертаючись з позовною заявою до відповідачів з вимогами про виділення частки із спільного майна подружжя для реалізації майна боржника, з підстав необхідності формування ліквідаційної маси та реалізації активів боржника у справі № 902/900/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 для погашення вимог кредиторів, посилається на те, що спір виник між позивачем та відповідачами щодо згаданого вище майна; зазначив, що відповідачі оспорюють дії позивача, як керуючого реалізацією у справі № 902/900/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , в частині формування ліквідаційної маси та до цього часу відповідачами не було виділено частки у спільному майні подружжя; відповідачі не йшли на контакт задля можливості виділення частки зі спільного майна подружжя позасудовими методами.
Водночас, позивачем до суду не надано жодних доказів щодо вжиття ним заходів стосовно порушення питання перед відповідачами щодо необхідності виділення частки боржника зі спільного майна за правилами, передбаченими цивільним законодавством; щодо ухилення відповідачів від виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності.
Також матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження обставин щодо оспорення чи заперечення відповідачами необхідності виділення частки боржника зі спільного майна та, відповідно, позивачем не надано доказів щодо порушення, невизнання або оспорювання відповідачами дій позивача, як керуючого реалізацією у справі № 902/900/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 в частині формування ліквідаційної маси боржника, як то передбачає ст. 131 КУзПБ, попри те, що відповідачі не заперечили щодо позову та зазначили, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що не порушують їх права та законні інтереси, про що вказано вище.
Отже, з огляду на викладене, на переконання суду, в даному випадку позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами порушення, невизнання або оспорювання відповідачами його прав та законних інтересів. 
Крім того, суд зауважує, що згідно з п. 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.
Відповідно до ст. 191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.
У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.
У постанові Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 924/173/22, з посиланням на постанову Верховного Суду від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17, міститься висновок про те, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.
Виходячи з визначеного позивачем предмета та підстав даного позову, встановлених вище обставин, враховуючи те, що судом встановлено відсутність порушеного права позивача, суд дійшов висновку про відмову у прийнятті визнання відповідачами позову у даній справі.
Зважаючи на викладене та встановлені обставини справи у їх сукупності, суд керуючись своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного з`ясування обставин справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог арбітражного керуючого Бобрука Т.В. до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділення частки із спільного майна подружжя для реалізації майна боржника у справі № 902/900/24(902/221/26), в межах справи № 902/900/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , оскільки як зазначено вище, позивач не надав жодних доказів у підтвердження того, що його права чи інтереси були порушені чи невизнані відповідачами, тобто не довів наявність порушення його прав.
При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.
З огляду на викладене, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 662,40 грн. підлягають віднесенню на позивача згідно вимог ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 2, 7 КУ з процедур банкрутства, ст. ст. 2, 3, 12, 13, 42, 73-79, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240-242, 326 ГПК України, суд - 

В И Р І Ш И В :

1. Відмовити в задоволенні позову арбітражного керуючого Бобрука Т.В. до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділення частки із спільного майна подружжя для реалізації майна боржника у справі № 902/900/24(902/221/26), в межах справи № 902/900/24 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
2. Судові витрати у справі покласти на позивача. 
3. Копію рішення надіслати рекомендованим листом згідно переліку; до електронних кабінетів ЄСІТС та на відомі суду електронні адреси: арбітражному керуючому Бобруку Т.В. -  ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_1  - ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_2  - ІНФОРМАЦІЯ_3 

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ч. 1 ст. 256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку та строки встановлені статтями 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч. 6 ст. 233 ГПК України повне рішення складено 11 травня 2026 р.

Суддя Тісецький С.С.  

Віддрук. прим.: 
1 - до справи
2 - ОСОБА_2  ( АДРЕСА_2 )