ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02червня 2026 року
м. Київ

справа № 522/23276/17
провадження № 61-1636св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,
відповідачі: Комунальне підприємство «Центр державної реєстрації», державний реєстратор Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскров Олег Вікторович, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Долинський Микола Миколайович, Державне підприємство «Сетам», ОСОБА_6 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, державний реєстратор Комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» Шевченко Максим Олександрович,
позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) - ОСОБА_6 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Державне підприємство «Сетам», приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Долинський Микола Миколайович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, Комунальне підприємство «Департамент державної реєстрації» в особі державного реєстратора Шевченка Максима Олександровича, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого 
діє Дабіжа Олена Анатоліївна, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2020 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року у складі колегії суддів Заїкіна А. П., Погорєлової С.О., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» (далі - КП «Центр державної реєстрації»), державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» (далі - державний реєстратор) Іскрова О. В., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5, приватного виконавця виконавчого округу Одеської області (далі - приватний виконавець) Долинського М. М., Державного підприємства «Сетам» (далі -ДП «Сетам»), ОСОБА_6., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Фролової Р. В., державного реєстратора комунального підприємства «Департамент державної реєстрації» (далі - державний реєстратор) Шевченка М. О. про скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, скасування записів про право власності, визнання права власності, визнання електронних торгів недійсними, витребування майна.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_7 з метою придбання належної останній двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,5 кв. м, житловою площею 26,6 кв. м, яка складається з таких приміщень: 1 - житлова кімната, площею 10,1 кв. м; 2 - житлова кімната, площею 16,5 кв. м; 3 - кухня, площею 6,5 кв. м; 4 - санвузол, площею 2,4 кв. м; 5 - коридор, площею 3,3 кв. м; 6 - комора, площею 2,0 кв. м; 7 - балкон, площею 0,7 кв. м (далі - квартира).

Для оформлення технічної документації на квартиру, оплату заборгованості по житлово-комунальним послугам, та інших необхідних дій, що передують укладанню договору купівлі-продажу квартири, продавець ОСОБА_7 14 жовтня 2002 року видала довіреність на ім`я дочки позивачки - ОСОБА_8 , посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценком В. Д. за реєстровим № 5324. Як зазначено у довіреності станом на день її видачі квартира під АДРЕСА_2 в належала продавцю ОСОБА_7 , що перевірялося нотаріусом для належного оформлення довіреності, в якій вона і проживає. 
Після закінчення підготовчих дій 29 жовтня 2002 року позивачка уклала з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу квартири, який був укладений на Одеській товарній біржі та зареєстрований за № 28225. Позивачка передала продавцю ОСОБА_7 гроші, натомість отримала ключі від квартири, документи (розрахункові книжки на житлово-комунальні послуги, ордер на вселення від 05 серпня 1969 року № 1062) та фактично прийняла квартиру у власність. Вселилася у квартиру, почала нею користуватися разом зі своїми родичами, зробила необхідний поточний ремонт, нести необхідні витрати з утримання нерухомого майна у стані, придатному до експлуатації за призначенням.

Тобто сторони за договором купівлі-продажу нерухомого майна досягли згоди щодо усіх істотних умов цього договору та повністю його виконали, але не посвідчили його нотаріально. Станом на час подання позову нотаріальне посвідчення цього договору є неможливим, оскільки позивачу невідоме місце проживання ОСОБА_7 продавця за договором.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції яка діяла на час укладання біржового договору, угоди та договори, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Саме тому сторони за цим договором не оформили його нотаріально, як цього наразі вимагає чинне законодавство.

Надалі позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про визнання дійсним біржового договору та визнання за нею права власності на вказану квартиру (справа № 522/19230/17). 13 листопада 2017 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси ухвалено заочне рішення, яким задоволено її позовні вимоги.

У подальшому позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргу на вказане заочне рішення суду та зазначив, що він є власником квартири за договором купівлі-продажу від 14 листопада 2001 року, зареєстрованим на Одеській універсальній товарній біржі за № 11/1612. За витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 серпня 2017 року, індексний номер витягу 94682281, державна реєстрація права власності на спірну квартиру проведена 08 серпня 2017 року державним реєстратором Іскровим О. В. 

Позивач вважала, що КП «Центр державної реєстрації» в особі державного реєстратора Іскрова О. В. порушило норми чинного законодавства під час проведення реєстрації, оскільки за умов наявності виключно біржового договору купівлі-продажу квартири, не посвідченого нотаріально, державний реєстратор був законодавчо обмежений у можливості реєстрації права власності за таким договором, оскільки це суперечить нормам закону.
ОСОБА_1 вказувала, що вона фактично прийняла нерухоме майно (спірну квартиру), користується ним разом із своїми родичами, та несе витрати на її утримання, а ОСОБА_3 ніколи не позивався до ОСОБА_7 щодо визнання дійсною біржової угоди та визнання за ним права власності на спірну квартиру.

Позивач вважала, що договір купівлі-продажу від 14 листопада 2001 року, зареєстрований на Одеській універсальній товарній біржі за № 11/1612, укладений на користь ОСОБА_3 , не мав правових наслідків, оскільки нерухомість ОСОБА_3 не прийняв, що суперечить вимогам статті 224 ЦК УРСР, згідно з якою за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Щодо недійсності подальших договорів купівлі-продажу спірного майна позивачка зазначала, що вимоги щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених 14 листопада 2017 року із ОСОБА_4 та 31 травня 2018 року із ОСОБА_5 , є похідними від вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14 листопада 2001 року та протиправності державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 . З урахуванням наведеного продавці за договорами від 14 листопада 2017 року та 31 травня 2018 року також не мали права на відчуження спірної квартири, а отже такі договори є недійсними в силу положень частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Крім того, уточнивши позовні вимоги, позивач вказувала, що 31 липня 2018 року в рамках розгляду цієї справи Приморським районним судом м. Одеси постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання ОСОБА_1 та накладено арешт на спірну квартиру. Однак, не дивлячись на наявний спір з приводу квартири та накладений судовий арешт, квартиру знову було в подальшому відчужено.

Так, 25 лютого 2019 року квартиру реалізовано організатором електронних торгів ДП «Сетам», яка придбана на електронних торгах ОСОБА_6 . Позивач зазначає, що оскільки ця вимога є похідною від інших вимог, то спірна квартира на момент проведення прилюдних торгів не належала боржнику ОСОБА_5 . 

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:
1) визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно - двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 41,5 кв. м, житловою площею 26,6 кв. м; 
2) визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Іскрова О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 26637038 від 16 серпня 2017 року 10:58:49; 
3) скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності за номером 21893240 щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно - двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,5 кв. м, житловою площею 26, 6 кв. м, за ОСОБА_3 , проведеної 08 серпня 2017 року; 
4) визнати недійсним договір купівлі-продажу двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,5 кв. м, житловою площею 26,6 кв. м, укладений 14 листопада 2017 року між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Таранською А. М. за реєстровим № 9371; 
5) скасувати рішення приватного нотаріуса Таранської А. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38126424 від 14 листопада 2017 року 16:35:06;
6) скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності за номером 23360901 щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно - двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,5 кв. м, житловою площею 26,6 кв. м, за ОСОБА_4 , проведеної 14 листопада 2017 року; 
7) визнати недійсним договір купівлі-продажу двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,5 кв. м, житловою площею 26,6 кв. м, укладений 31 травня 2018 року між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_5 як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г. А. за реєстровим № 858; 
8) скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41376350 від 31 травня 2018 року 17:24:08; 
9) скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності за номером 26406473 щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно - двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,5 кв. м, житловою площею 26,6 кв. м, за ОСОБА_5 , проведеної 31 травня 2018 року; 
10) визнати недійсними електронні торги, проведені 25 лютого 2019 року ДП «Сетам» з реалізації двокімнатної квартири АДРЕСА_3 ; 
11) визнати недійсним та скасувати акт приватного виконавця про проведені електронні торги від 04 березня 2019 року щодо реалізації двокімнатної квартири АДРЕСА_3 ; 
12) визнати недійсним та скасувати свідоцтво від 06 березня 2019 року, видане приватним нотаріусом Фроловою Р. В. щодо придбання ОСОБА_6 з електронних торгів двокімнатної квартири АДРЕСА_3 ; 
13) визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Шевченка О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер 45856585 від 07 березня 2019 року 10:28:25; 
14) скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності за номером 30601017 щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно - двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,5 кв. м, житловою площею 26,6 кв. м, за ОСОБА_6 , проведеної 06 березня 2019 року; 
16) витребувати від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,5 кв. м, житловою площею 26,6 кв. м.

ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_9 , звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила суд визнати за ОСОБА_6 право власності на спірну квартиру. 

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_6 25 лютого 2019 року в порядку, передбаченому статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження» та наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 «Про затвердження Порядку реалізації арештованого майна», через систему електронних торгів арештованим майном, торги № 389619, придбала за особисті заощаджені кошти спірну квартиру. 

Купівля квартири нею повністю сплачена: гарантійний внесок у сумі 34 738,70 грн -на рахунки ДП «Сетам; вартість лоту - у сумі 660 035,30 грн, - на рахунки приватного виконавця Долинського М. М. На підставі акта приватного виконавця від 04 вересня 2019 року про проведені електронні торги з урахуванням протоколу проведення електронних торгів № 389619 від 25 лютого 2019 року приватним нотаріусом Фроловою Р. В. їй видано свідоцтво від 06 березня 2019 року про право власності та здійснена реєстрація права власності на квартиру на ім`я ОСОБА_6 . Право власності на спірну квартиру нею набуто правомірно у визначеному законом порядку, що підтверджує те, що вона є добросовісним набувачем. ОСОБА_6 також зазначила, що спірна квартира не може бути витребувана у неї як добросовісного набувача, а право власності на квартиру підлягає захисту шляхом його визнання.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_6 прийнято до розгляду разом із первісним позовом (т. 4, а. с. 39-40).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 10 листопада 2020 року відмовив у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , зустрічний позов ОСОБА_6 задовольнив та визнав за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_4 .

Рішення мотивоване тим, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами обставин фактичного виконання умов договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , у матеріалах справи відсутні належні докази передання ОСОБА_7 коштів за спірну квартиру, а наявність довіреності на сплату комунальних послуг на ім`я дочки позивача, розрахункових книжок, квитанцій про сплату комунальних послуг не є належним доказом передачі саме ОСОБА_1 спірної квартири на підставі і на виконання біржового договору від 29 жовтня 2002 року. Позивач не спростувала того факту, що нею не зареєстровано право власності.

На дату вирішення справи питання про визнання дійсним договору купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уже вирішено судом. Беручи до уваги, що ОСОБА_1 відмовлено у визнанні дійсним вказаного договору, суд вважав, що ОСОБА_1 не є власником спірної квартири і не має майнових прав щодо неї, оскільки у встановлений законом спосіб не змогла довести їх наявність.

Задоволення позовних вимог за первісним позовом про витребування спірної квартири у ОСОБА_6 , яка є добросовісним набувачем, також призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки в такому випадку на ОСОБА_6  буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Крім того, суд зазначив, що державні реєстратори Іскров О. В. та Шевченко М. О. , приватний нотаріус Фролова Р. В. є неналежними відповідачами у справі.

Задовольняючи зустрічний позов, суд вказав, що електронні торги з продажу ОСОБА_6 спірної квартири відбулися відповідно до вимог частини першої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, яким визначено правила проведення електронних торгів, тому відсутні підстави вважати недійсними дані електронні торги, а також акт, виданий за їх результатами. Оскільки право власності ОСОБА_6 на спірну квартиру не визнається і оспорюється ОСОБА_1 , суд вважав ОСОБА_6 добросовісним набувачем спірної квартири, що набула її у визначений законом порядок і спосіб.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Дабіжа О. А. , оскаржила його в апеляційному порядку.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 20 квітня 2023 року залучив до участі у справі правонаступника ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме ОСОБА_2 (т. 6, а. с. 219-220).

Одеський апеляційний суд постановою від 14 грудня 2023 року апеляційну скаргу адвоката Дабіжи О. А., діючої від імені ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , задовольнив частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2020 року змінив та виклав мотивувальну частину рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , у редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 , водночас вважав, що суд помилився щодо мотивів такої відмови. Апеляційний суд вказав, що звертаючись до суду з первісним позовом, позивач, зокрема, просила визнати за нею право власності на спірну квартиру на підставі укладеного з ОСОБА_7 біржового договору від 29 жовтня 2002 року, а також визнати недійсним біржовий договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 14 листопада 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . 

Тобто, оспорюючи договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , та заявляючи вимогу про визнання за нею права власності з підстав укладення з ОСОБА_7 біржового договору, ОСОБА_1 не було визначено/залучено до участі у справі як відповідача ОСОБА_7 . Отже, у цій справі спір є таким, що стосується прав, свобод, інтересів та обов`язків ОСОБА_7 , і такий спір не може бути вирішено без її участі.

Апеляційний суд виснував про відсутність підстав для задоволення первісного позову, оскільки у цій справі суб`єктний склад учасників справи є неналежним, а саме не залучено до участі у справі ОСОБА_7 як сторону оспорюваного договору, на підставі якого позивачка просить визнати за нею право власності на спірну квартиру, та сторону договору, який позивачка просить визнати недійсним.

Щодо зустрічного позову суд апеляційної інстанції вказав, що місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 під час розгляду справи не довела наявності порушень встановлених законодавством правил проведення прилюдних торгів, тому відсутні підстави вважати недійсними електронні торги, а також акт, виданий за їх результатами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

30 січня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Дабіжа О. А., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою 
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2020 року 
та постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року в указаній справі, в якій представник заявника,  посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні вимог зустрічного позову. 

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник заявників посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, зазначає, що суд апеляційної інстанції
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (щодо визначення кола відповідачів у справі).

Суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача за первісним позовом щодо неправомірності проведеної державної реєстрації спірної квартири державним реєстратором Іскровим О. В., вказавши лише на те, що належних та допустимих доказів недійсності договору від 14 листопада 2001 року позивачем не надано. Однак позивач у позові доводила саме факт нікчемності такого правочину, а тому поданий державному реєстратору договір не давав змоги встановити факт набуття речового права на нерухоме майно. 

Щодо посилання апеляційного суду на справу № 522//19230/17, в якій судом апеляційної інстанції було скасоване заочне рішення суду першої інстанції за позовом ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2002 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , то під час розгляду справи, яка переглядається, апеляційний суд не був наділений повноваженнями щодо надання оцінки правомірності проведеної державної реєстрації та договору купівлі-продажу, на підставі якого її було проведено.

Суди не врахували, що ОСОБА_6 , придбаваючи на електронних торгах спірну квартиру, не могла стати її власником, оскільки за наявності ухвали суду від 22 лютого 2019 року про накладення арешту на спірну квартиру такі торги не могли бути проведені ДП «Сетам» 25 лютого 2019 року, внаслідок яких право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 . Отже, у цій справі електронні торги підлягали скасуванню та визнанню недійсними, як і акт приватного виконавця, свідоцтво про придбання квартири з електронних торгів, а рішення державного виконавця про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 - визнанню протиправним та скасуванню. 

Суди також не врахували положення частини першої статті 387 ЦК України, згідно з якими власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної підстави заволоділа ним, та не надали правової оцінки тому, що ОСОБА_6 є недобросовісним набувачем спірного нерухомого майна.

Щодо неналежності складу відповідачів, а саме державних реєстраторів Іскрова О. В. та Шевченка М. О. , то суди помилково вважали їх залучення до участі у справі як відповідачів, оскільки саме їх винними діями порушено права позивача, а участь державного реєстратора як співвідповідача не змінює цивільно-правового характеру спору, як це зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19). 

Суд першої інстанції безпідставно закрив підготовче провадження у справі ухвалою від 18 травня 2020 року без участі позивача чи його представника, позбавивши таким чином позивача можливості реалізувати свої права, надані процесуальним законом. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 05 квітня 2024 року колегією суддів у складі Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження, витребував матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційні скарги.
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 квітня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_9., вказує на законність і обґрунтованість судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 14 листопада 2001 року на Одеській універсальній товарній біржі укладено та зареєстровано договір купівлі-продажу нерухомого майна № 11/1612, а саме двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,5 кв. м, житловою площею 26,6 кв. м, який укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 47-48).

29 жовтня 2002 року на Одеській товарній біржі між ОСОБА_7 і ОСОБА_1 укладено і зареєстровано договір купівлі продажу нерухомого майна № 28225, а саме двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,5 кв. м, житловою площею 26,6 кв. м, яка складається з таких приміщень: 1 - житлова кімната, площею 10,1 кв. м; 2 - житлова кімната, площею 16,5 кв. м; 3 - кухня, площею 6,5 кв. м; 4 - санвузол, площею 2,4 кв. м; 5 - коридор, площею 3,3 кв. м; 6 - комора, площею 2,0 кв. м; 7 - балкон, площею 0,7 кв. м (т. 1, а. с. 16-17).

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання дійсним зазначеного вище договору купівлі-продажу спірної квартири та визнання права власності. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 29 жовтня 2002 року за ціною 16 450,00 грн на Одеській товарній біржі вона придбала у ОСОБА_7 вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2017 року (справа № 522/19230/17) задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визнання дійсним договору купівлі-продажу спірної квартири № 28225 від 29 жовтня 2002 року, укладеного на Одеській товарній біржі та визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.
За наслідками перегляду цього заочного рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_3 (власника квартири на дату прийняття рішення) постановою Апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року (провадження № 61-36197св18), заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

08 серпня 2017 року право власності на спірну квартиру зареєстровано державним реєстратором Іскровим О. В. за ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 серпня 2017 року, на підставі договору купівлі-продажу № 11/612, виданого 14 листопада 2001 року Одеською універсальною біржою.

Надалі ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_4 , згідно з нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Таранською А. М. 14 листопада 2017 року договором купівлі-продажу за ціною 149 678,88 грн. 31 травня 2018 року ОСОБА_4 продала спірну квартиру ОСОБА_5 відповідно до нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Чередниченко Г. А. договору купівлі-продажу за реєстровим № 858 за ціною 49 931,00 грн.

За виконавчим написом № 325, виданим 17 грудня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко А. В., про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_12 заборгованості в сумі 698 950,00 грн відкрито виконавче провадження приватним виконавцем Долинським М. М., спірна арештована квартира передана до ДП «Сетам» 01 лютого 2019 року для реалізації на електронних торгах.

У період з 05 лютого 2019 року до 25 лютого 2019 року через систему електронних торгів арештованим майном « СЕТАМ» в мережі інтернет за адресою – setam.net.ua відбувалась реєстрація учасників торгів № 389619, що проводилися 25 лютого 2019 року з реалізації спірної квартири.

ОСОБА_6 22 лютого 2019 року через особистий кабінет у відповідному сервісі setam.net.ua подала заявку на участь у вказаних електронних торгах та її було прийнято і визначено мене «учасником під № 5». Із метою участі у вказаних торгах 22 лютого 2019 року о 16:50, у порядку, визначеному ДП «Сетам», ОСОБА_6 сплатила гарантійний внесок у сумі 34 738,70 грн. 25 лютого 2019 року на момент початку електронних торгів, крім ОСОБА_6 , було зареєстровано та затверджено ще два учасники (учасники під № 6 та № 7), що сплатили необхідну суму гарантійних внесків. Це підтверджується інформацією з електронного ресурсу за посиланням: https://setam.net.ua/auction/332640.

25 лютого 2019 року ОСОБА_6 зробила ставку і запропонувала стартову ціну лоту. По закінченню торгів об 18:00 25 лютого 2019 року за відсутності інших цінових пропозицій з боку двох учасників-конкурентів торги закінчилися і системою переможцем було визначено ОСОБА_6 . Наведене підтверджується протоколом проведення електронних торгів № 389619 від 25 лютого 2019 року. Тобто за результатами електронних торгів спірна квартира реалізована організатором електронних торгів ДП «Сетам» через мережу Інтернет, яка придбана ОСОБА_6 за ціною 694 774,00 грн, про що було складено відповідний акт на підставі протоколу про проведення електронних торгів № 389619 від 25 лютого 2019 року.

На підставі вказаного протоколу ОСОБА_6 сплатила залишок вартості лоту без урахування суми гарантійного внеску, а саме 660 035,30 грн. Факт сплати ОСОБА_6 та отримання приватним виконавцем Долинським М. М. цієї суми підтверджується актом приватного виконавця від 04 березня 2019 року про проведені електронні торги. Актом приватного виконавця від 04 березня 2019 року про проведені електронні торги визначено, що електронні торги є такими, що відбулися, цей акт є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Належність на праві власності спірної квартири боржнику ОСОБА_5 на дату проведення торгів підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, договором купівлі-продажу спірної квартири, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за боржником ОСОБА_5 станом на 05 березня 2019 року.

На підставі вказаного акта про проведення електронних торгів приватним нотаріусом Фроловою Р. В. засвідчено, що двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_6 на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом від 06 березня 2019 року про право власності на зазначену квартиру. Рішенням державного реєстратора Шевченка О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер: 45856585 від 06 березня 2019 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 , що підтверджується витягом про право власності.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. За частиною другою статті 400 ЦПК України Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанова апеляційного суду відповідають з огляду на таке.

У пункті 8 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення.

Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

ЄСПЛ наголошував, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише формальним, але і реальним (рішення Європейського суд з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» (De Geouffre de la Pradelle v. France, заява № 12964/87, § 28).

Відповідно до частини другої статті 30 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позовної заяви) позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 32 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позовної заяви).

Позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою (частина друга статті 118 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позовної заяви).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позовної заяви).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18).

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2025 року у справі № 286/253/24 (провадження № 61-16205св24); від 14 квітня 2026 року у справі № 753/13657/21 (провадження № 61-12825св24).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20), провадження № 12-83гс21)).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Звертаючись до суду з позовом, який неодноразово уточнювався, позивач, зокрема, просила визнати за нею право власності на спірну квартиру на підставі укладеного з ОСОБА_7 біржового договору від 29 жовтня 2002 року, та визнати недійсним біржовий договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 14 листопада 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Суди встановили, що 14 листопада 2001 року на Одеській універсальній товарній біржі укладено та зареєстровано договір купівлі-продажу нерухомого майна 
№ 11/1612, а саме спірної квартири, який укладено між ОСОБА_7 та 
ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 47-48).

29 жовтня 2002 року на Одеській товарній біржі укладено і зареєстровано договір купівлі-продажу нерухомого майна № 28225, а саме вказаної спірної квартири між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 16-17).

Суд апеляційної інстанції, виходячи з матеріалів справи, дійшов висновку про те, що оспорюючи договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , та заявляючи вимогу про визнання за нею права власності з підстав укладення з ОСОБА_7 біржового договору, позивачем не було визначено/залучено до участі у справі як відповідача ОСОБА_7 .

Отже, за встановлених обставин апеляційний суд виснував, що рішення суду першої інстанції у цій справі є таким, що стосується прав, свобод, інтересів та обов`язків ОСОБА_7 , і такий спір не може бути вирішено без її участі. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову, оскільки у справі, яка переглядається, суб`єктний склад учасників справи є неналежним, а саме до участі у справі не залучено ОСОБА_7 як сторону договору, на підставі якого позивач просила визнати за нею право власності на спірну квартиру, та як сторону договору, який позивач просила визнати недійсним.

За наведених обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що позивач просила визнати за нею право власності на спірну квартиру на підставі укладеного з ОСОБА_7 біржового договору від 29 жовтня 2002 року, визнати недійсним біржовий договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 14 листопада 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , що впливає на права та інтереси ОСОБА_7 , яка не була залучена до участі у справі, що є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про зміну мотивів рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та викладення мотивувальної частини рішення у редакції постанови апеляційного суду. 

Щодо зустрічного позову колегії суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями частини першої статті 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). 

Отже, положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом. 

Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Відповідно до частини першої статті 15 та частини першої статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суди встановили, що у період з 05 лютого 2019 року до 25 лютого 2019 року через систему електронних торгів арештованим майном «СЕТАМ» у мережі інтернет за адресою - setam.net.ua відбувалася реєстрація учасників торгів № 389619, що проводилися 25 лютого 2019 року з реалізації спірної квартири.

ОСОБА_6 22 лютого 2019 року через особистий кабінет у сервісі setam.net.ua подала заявку на участь в електронних торгах та її було прийнято і визначено «учасником під № 5». Із метою участі у вказаних торгах 22 лютого 2019 року о 16:50 у порядку, визначеному ДП «Сетам», ОСОБА_6 сплатила гарантійний внесок у сумі 34 738,70 грн. 25 лютого 2019 року на момент початку електронних торгів, крім ОСОБА_6 , було зареєстровано та затверджено ще два учасники (учасники під № 6 та № 7), що сплатили необхідну суму гарантійних внесків. Це підтверджується списком учасників у розділі «заявки на участь у торгах» з електронного ресурсу за посиланням: https://setam.net.ua/auction/332640.
25 лютого 2019 року ОСОБА_6 зробила ставку і запропонувала стартову ціну лоту. По закінченню торгів об 18:00 25 лютого 2019 року за відсутності інших цінових пропозицій з боку двох учасників-конкурентів торги закінчилися і системою переможцем було визначено ОСОБА_6 . Наведене підтверджується протоколом проведення електронних торгів від 25 лютого 2019 року № 389619. Тобто за результатами електронних торгів спірна квартира реалізована організатором електронних торгів ДП «Сетам» через мережу Інтернет, яка придбана ОСОБА_6 за ціною 694 774,00 грн, про що було складено відповідний акт на підставі протоколу про проведення електронних торгів № 389619 від 25 лютого 2019 року.

На підставі вказаного протоколу ОСОБА_6 сплатила залишок вартості лоту без урахування суми гарантійного внеску, а саме 660 035,30 грн. Факт сплати ОСОБА_6 та отримання приватним виконавцем Долинським М. М. цієї суми підтверджується актом приватного виконавця від 04 березня 2019 року про проведені електронні торги. Згідно з актом приватного виконавця від 04 березня 2019 року про проведені електронні торги визначено, що електронні торги є такими, що відбулися, а цей акт є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Належність на праві власності спірної квартири боржнику ОСОБА_5 на дату проведення торгів підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, договором купівлі-продажу спірної квартири, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за боржником ОСОБА_5 станом на 05 березня 2019 року.

На підставі вказаного акта про проведення електронних торгів приватним нотаріусом Фроловою Р. В. засвідчено, що двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_6 на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом від 06 березня 2019 року про право власності на зазначену квартиру. Рішенням державного реєстратора Шевченка О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер: 45856585 від 06 березня 2019 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 , що підтверджується витягом про право власності.

Виходячи з того, що у цій справі право власності ОСОБА_6 не визнається ОСОБА_1 , суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи вимоги зустрічного позову, на підставі повно та всебічно встановлених фактичних обставин обґрунтовано виснували, що ОСОБА_6 є добросовісним набувачем спірної квартири, набула її у визначеному законом порядку і спосіб. Крім того, суди вказали, що ОСОБА_1 під час розгляду справи не довела наявності порушень встановлених законодавством правил проведення торгів.

З таким висновком судів у частині задоволення зустрічного позову колегія суддів погоджується.

З урахуванням встановлених у цій справі обставин, висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (щодо визначення кола відповідачів у справі), що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Щодо аргументів касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача за первісним позовом щодо неправомірності проведеної державної реєстрації спірної квартири державним реєстратором Іскровим О. В., то колегія суддів звертає увагу, що оскільки заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі як відповідач, такі позовні вимоги не можуть бути розглянуті судом. Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд вправі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення з наданням повної і всебічної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, тому без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги та їх обґрунтованість вирішені бути не можуть.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не мав повноважень надавати оцінку судовим рішенням, ухваленим у справі № 522//19230/17, колегія суддів до уваги не бере, оскільки така позиція заявника суперечить завданням цивільного судочинства, викладеним у статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували того, що ОСОБА_6 незаконно, без відповідної підстави заволоділа нерухомим майном, а тому є недобросовісним набувачем спірного нерухомого майна, є безпідставними з огляду на таке.
У постанові Великої Палати Верховного Суд від 23 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) зазначено, що при оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб. 

Суди, виходячи з фактичних обставин справи, вказали, що електронні торги з продажу ОСОБА_6 спірної квартири відбулися відповідно до вимог частини першої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку реалізації арештованого майна, яким визначено правила проведення електронних торгів, а тому зазначили про відсутність підстав вважати недійсними електронні торги, а також акт, виданий за їх результатами.

Апеляційний суд надав належну оцінку тому, що відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції від 04 лютого 2019 року) відмова в державній реєстрації прав з підстави наявності зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно не застосовується у разі, державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону. Враховуючи, що спірна квартира придбана ОСОБА_6 в результаті її примусової реалізації через електронні торги, то наявність обтяження, на яке посилається заявник у касаційній скарзі, не може бути підставою для відмови в реєстрації за ОСОБА_6 права власності. Також суд апеляційної інстанції надав належну оцінку добросовісності дій ОСОБА_6 , зокрема, щодо розкриття критерію пропорційності втручання у право власності у контексті положень Першого протоколу до Конвенції.

Доводи касаційної скарги про належність складу відповідачів, зокрема, державних реєстраторів, є помилковими та не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до державного реєстратора. 

Щодо закриття судом першої інстанції підготовчого провадження у справі без участі позивача чи його представника, то такі доводи не впливають законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень. 

Крім того, колегія суддів зазначає, що провадження у цій справі відкрито 14 грудня 2017 року, за цей час ОСОБА_1 неодноразово уточнювала позовні вимоги (заяви від 26 липня 2018 року, від 10 квітня 2019 року, від 22 травня 2019 року, від 20 січня 2020 року, від 24 лютого 2020 року), які у порядку, встановленому ЦПК України, судом взяті до уваги шляхом відповідного процесуального реагування.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів. Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли 
під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору 
на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів 
не спростовує законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого і правильного висновку судів попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновку судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого 
діє Дабіжа Олена Анатоліївна , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2020 року у незміненій частині та постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2023 рокузалишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк  	
	 О. М. Осіян 	
	 Н. Ю. Сакара