КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/2741/23
Провадження № 2/488/492/26  

РІШЕННЯ
Іменем України

22.05.2026 року       м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючої по справі судді — Чернявської Я.А.,
при секретарі судового засідання — Коваль А.О,
за участі позивача — ОСОБА_1 ,
представника позивача Малишевої Н.І. — Бурлакова М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовною заявою  ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Автономній Республіці Крим, Миколаївській, Херсонській, Одеській областях та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , де третьою особою виступає: Акціонерне товариство "Сенс Банк", про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю одного з подружжя та зняття арешту з нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, третьої особи
02.08.2023 року ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Бурлакова М.О., звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), правонаступником якого є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Автономній Республіці Крим, Миколаївській, Херсонській, Одеській областях та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , де третьою особою виступають: Акціонерне товариство "Сенс Банк", про зняття арешту з нерухомого майна, в якій позивач просила суд зобов`язати відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з 1/2 частки садового будинку дорога АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває на виконанні виконавче провадження № 50627972 з примусового виконання виконавчого листа № 488/6048/14-ц, виданого 10.08.2015 року Корабельним районним судом м. Миколаєва про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 3 610 011,96 грн, а також про стягнення з ОСОБА_3 судового збору в розмірі 3 654,00 грн.
Як зазначено у позовній заяві, 11.07.2023 року головним державним виконавцем відділу Сазоновим Д.К. було винесено постанову про накладення арешту на нерухоме майно, а саме 1/2 частки садового будинку дорога АДРЕСА_1 , який зареєстрований за дружиною боржника ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 з забороною відчуження та перереєстрації майна на іншого власника. 
Позивач вказувала, що внаслідок винесення зазначеної постанови вона була позбавлена свого Конституційного права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а саме садовим будинком, дорога № 2 місцезнаходження: АДРЕСА_2 .
Також у позові зазначено, що з метою захисту своїх прав ОСОБА_1 зверталася до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби із заявою про скасування постанови державного виконавця в частині накладення арешту на 1/2 частку садового будинку, однак отримала відмову з посиланням на те, що не є стороною виконавчого провадження.
На думку позивача, державний виконавець помилково прийшов до висновку про те, що боржник ОСОБА_4 з ОСОБА_1 є подружжям та посилаючись на приписи ст.60 СК України встановив що вони володіють спільним майном, а саме садовим будинком, який розташований за адресою: садівниче товариство «Зорі над Бугом» буд. 12, дорога № 2, загальною площею 84.5 кв.м.
Позивач зазначала, що тривалий час не проживає разом із ОСОБА_2 , спільного господарства з ним не веде, спільно нажитого рухомого чи нерухомого майна не має. При цьому вказувала, що спірний садовий будинок був придбаний нею самостійно за власні кошти та належить їй на праві особистої приватної власності. На підтвердження зазначених обставин посилалася на акт про встановлення факту проживання та заяву ОСОБА_2 , в якій останній заперечував належність йому будь-якої частки у вказаному будинку.
Крім того, позивач зазначала, що про наявність у ОСОБА_2 заборгованості перед АТ «Сенс Банк» та про здійснення виконавчого провадження їй стало відомо лише 26.07.2023 року після отримання відповідного листа державного виконавця.
Також позивач посилалася на те, що 26.07.2023 року звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та вирішення питання щодо належності їй права власності на спірний будинок, про що відкрито провадження у справі № 488/2656/23.
Посилаючись на вищевикладене позивач вважала, що накладення арешту на належне їй майно порушує її права як власника, у зв`язку з чим просила позов задовольнити та зобов`язати відповідача зняти арешт із зазначеного нерухомого майна.
06.09.2023 року через підсистему «Електронний Суд» від представника відповідача Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області перебуває виконавче провадження № 50627972 з виконання виконавчого листа № 488/6048/14-ц, виданого 10.08.2015 Корабельним районним судом м. Миколаєва, про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 3 610 011,96 грн та судового збору.
Боржником за виконавчим документом визначено: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 . 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.07.2023, за дружиною боржника – ОСОБА_1 зареєстровано садовий будинок, дорога АДРЕСА_3 . 11.07.2023 винесено постанову про арешт майна боржника ВП № 50627972, якою накладено арешт на нерухоме майно, а саме: 1/2 частки садового будинку, дорога АДРЕСА_1 , який зареєстрований за дружиною боржника ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_1 . 
12.07.2023 до Корабельного районного суду м. Миколаєва направлено подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. В свою чергу, позивач – ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Бурлакова М.О., звернулась до суду з позовом, в якому просить зняти арешт з 1/2 частки садового будинку, дорога АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 .
Також представник відповідача зазначив, що у справах про звільнення майна з-під арешту належними відповідачами є боржник; особа, в інтересах якої накладено арешт, оскільки рішення у такій справі безпосередньо впливає на їх права та обов`язки. Вказував, що орган державної виконавчої служби не є належним відповідачем у даній категорії спорів та може брати участь у справі як третя особа. У зв`язку з викладеним вище просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
04.03.2024 року від представника позивача ОСОБА_1 — адвоката Бурлакова М.О., через підсистему «Електронний Суд» надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що вимоги відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, не визнаються. Вказував, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 20.12.2023 подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сазонова Дмитра Костянтиновича про визначення частки майна боржника ОСОБА_2 у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, залишено без розгляду.
Також зазначив, що частка ОСОБА_2 у спірному майні у встановленому законом порядку не визначена, а державним виконавцем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що останній володіє 1/2 часткою садового будинку АДРЕСА_4 спільно з позивачем, у зв`язку з чим арешт на вказане майно накладено безпідставно.
На підтвердження своїх доводів посилався на наступні докази, які долучено до матеріалів справи: рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.12.2023 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , акт про встановлення факту самостійного проживання ОСОБА_1 від 01.08.2023, довідку правління СТ «Зорі над Бугом» від 12.08.2023, заяву ОСОБА_2 від 02.08.2023 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.06.2023, відповідно до якого ОСОБА_1 є єдиним власником спірного садового будинку.
Крім того, зазначив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 тривалий час спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, спільного майна не мають, а спірний будинок був придбаний позивачем за власні кошти та належить їй на праві приватної власності. У зв`язку з викладеним вище просив відмовити у задоволенні відзиву в повному обсязі.
13.02.2025 року через підсистему «Електронний Суд» від представника третьої особи — Акціонерного товариства «Сенс Банк» — Дорош І.І., надійшли додаткові пояснення, яких зазначено, що АТ «Сенс Банк» із позовними вимогами не погоджується та просить відмовити у їх задоволенні.
Вказувала, що на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 50627972 з виконання виконавчого листа № 488/6048/14-ц про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», заборгованості за кредитним договором та судового збору. Зазначала, що у межах вказаного виконавчого провадження накладено арешт на 1/2 частку садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який зареєстрований за ОСОБА_1 .
Також зазначила, що доводи позивача про належність спірного майна до її особистої приватної власності є безпідставними, оскільки садовий будинок був набутий під час перебування сторін у шлюбі, а тому презюмується об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вказувала, що вимоги про поділ майна подружжя сторонами не заявлялись, а належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок є особистою приватною власністю позивача, матеріали справи не містять.
Крім того, представник третьої особи зазначила, що визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог не може бути прийняте судом до уваги, оскільки таке, на думку банку, порушує права та законні інтереси кредитора і свідчить про намір уникнути виконання судового рішення про стягнення заборгованості. Посилаючись на практику Верховного Суду, вказувала, що поділ майна подружжя або визнання права власності за одним із подружжя під час виконання судового рішення не може використовуватися як спосіб уникнення виконання боргових зобов`язань перед кредитором.
Також представник третьої особи звертала увагу на те, що позивачем заявлено вимогу про зняття арешту з нерухомого майна без належного підтвердження належності цього майна виключно їй на праві особистої приватної власності.
Окрім того, зазначила, що у справах про звільнення майна з-під арешту належними відповідачами є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт, тоді як позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. У зв`язку з викладеним вище просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
27.01.2026 року від представника позивача ОСОБА_1 — адвоката Бурлакова Максима Олександровича через підсистему «Електронний Суд» про доповнення позовних вимог у даній цивільній справі, в якій представник уточнив позовні вимоги та просив вважати остаточно вірними позовні вимоги такого змісту: - визнати садовий будинок АДРЕСА_4 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; - Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з 1/2 частки садового будинку АДРЕСА_2 , накладений у межах виконавчого провадження № 50627972.
В обґрунтування заяви зазначено, що вимога про визнання права власності є похідною та необхідною для вирішення питання про зняття арешту зі спірного майна, а її включення до складу позовних вимог не змінює характеру спірних правовідносин, а спрямоване на ефективний захист порушеного права позивача. Також представник позивача посилався на положення чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду щодо можливості одночасного заявлення вимог про визнання права власності на майно та зняття арешту з такого майна.
19.02.2026 року через підсистему «Електронний Суд» від представника третьої особи Акціонерного товариства "Сенс Банк"— Дорош І.І., надійшло клопотання, в якому остання заперечує проти прийняття заяви про доповнення позовних вимог.
У клопотанні зазначено, що заявлена нова позовна вимога не доповнює первинний позов, а встановлює новий спосіб захисту позивача, який регулюється іншими нормами закону. Крім того, подання заяви про одночасну зміну підстав та предмету позову не допускається законом, про що суд уже встановив ухвалою від 19.12.2024 року. Враховуючи положення частини 3 статті 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справах, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження, така зміна допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання. Оскільки заявлене клопотання подане з пропуском встановленого процесуального строку та фактично повторює вже відхилене судом питання, представник заявника просила відмовити у задоволенні клопотання про доповнення позовних вимог.

Процесуальні дії суду.
Ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва суду від 14.08.2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.11.2023 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 — адвоката Бурлакова М.О.,  про залучення співвідповідача до участі у справі. Залучено  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в якості співвідповідача  по справі.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19.12.2024 року відмовлено у прийнятті клопотання представника позивача  ОСОБА_1 — адвоката Бурлакова Максима Олександровича про уточнення позовних вимог у цивільній справі за позовною заявою  ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , де третьою особою виступає: Акціонерне товариство "Сенс Банк", про зняття арешту з нерухомого майна.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14.04.2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , де третьою особою виступає: Акціонерне товариство "Сенс Банк", про зняття арешту з нерухомого майна залишено без розгляду.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 27.05.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником — ОСОБА_5 , задоволено. Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2025 року скасовано.
Цією ж постановою справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, — Акціонерного товариства «Сенс Банк», про зняття арешту з нерухомого майна направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19.02.2026 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 — адвоката Бурлакова Максима Олександровича та клопотання представника відповідача Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) — Сторожекно Лілії Іванівни про заміну сторони її правонаступником. 
Вказаною Ухвалою замінено відповідача — Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (код ЄДРПОУ: 43315529) на його правонаступника: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Автономній Республіці Крим, Миколаївській, Херсонській, Одеській областях та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (код ЄДРПОУ 45862901).
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19.02.2026 року прийнято заяву представника позивача ОСОБА_1 — адвоката Бурлакова Максима Олександровича про зміну предмету позову у вказаній цивільній справі.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19.02.2026 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін даної цивільної справи — до розгляду справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 18.03.2026 року об 14:00 годині.
Протокольною ухвалою суду від 23.04.2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Позиції учасників справи
Позивач — ОСОБА_1 , у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_1 — адвокат Бурлаков Максим Олександрович, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та заяві про доповнення позовних вимог..
Представник відповідача — Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), правонаступником якого є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Автономній Республіці Крим, Миколаївській, Херсонській, Одеській областях та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, — Широко С.І., проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
В матеріалах справи міститься заява відповідача — ОСОБА_2 від 19.04.2024 року, в якій останній просив розглянути справу за його відсутності. Також у матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 , в якій він зазначив, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 , проте з 1998 року вони спільно не проживають та не ведуть спільного господарства. Крім того, вказав, що не має жодного відношення до садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , грошових коштів на його придбання не вносив, а також не повідомляв ОСОБА_1 про наявність у нього заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк». Також зазначив, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.
Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені своєчасно та належними чином, причини їх неявки суду не відомі. 
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 

Мотивувальна частина
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За приписами статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує,чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
У частині 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 10.08.1991 року, шлюб зареєстрований Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 451.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.03.2015 року задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Вказаним рішенням суду стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 610 011,96 грн, а також судові витрати у розмірі 3 654,00 грн з кожного боржника. Поставною Миколаївського апеляційного суду від 02.10.2023 рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.03.2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог. В іншій частині рішення залишено без змін.
На підставі зазначеного рішення 10.08.2015 року Корабельним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 488/6048/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 у солідарному порядку з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором.
Постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 25.03.2016 року на підставі виконавчого листа № 488/6048/14-ц відкрито виконавче провадження № 50627972 щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на користь ПАТ «Укрсоцбанк».
Судом встановлено, що на час розгляду справи виконавче провадження № 50627972 перебуває на примусовому виконанні.
Боржником за виконавчим документом визначено ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав від 02.06.2023 року за ОСОБА_1 , 29.05.2023 року о 15:19:22 зареєстровано право власності на садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 84,5 кв.м.
11.07.2023 року державним виконавцем у межах виконавчого провадження № 50627972 винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на 1/2 частку садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
З наданого до суду Акту про встановлення факту проживання від 01.08.2023 року вбачається, що громадянка ОСОБА_1 фактично придбала та проживає одна в будинку за адресою АДРЕСА_5 .
З довідки садівничого товариства «Зорі над Бугом» від 12.08.2023 року вбчачається, що ОСОБА_1 є членом садівничого товариства «Зорі над Бугом», володіє будівлею одна, яка знаходиться на території садівничого товариства на земельній ділянці № 12 дорога 2.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 розірвано.
З аналізу матеріалів справи вбачається, що 24.10.2023 року ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва у справі № 488/6048/14-ц було задоволено подання державного виконавця та визначено 1/2 частку боржника у спірному будинку. Однак постановою Миколаївського апеляційного суду від 20.12.2023 року зазначену ухвалу скасовано, а подання державного виконавця залишено без розгляду.
Надалі позивачка зверталась до суду з позовом про визнання майна особистою приватною власністю, проте рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.09.2025 року у справі № 488/288/25 у задоволенні позову було відмовлено. Водночас постановою Миколаївського апеляційного суду від 25.11.2025 року зроблено правовий висновок про неефективність обраного способу захисту та визначено, що належним способом захисту прав позивачки у спірних правовідносинах є звернення з позовом про зняття арешту з майна у порядку частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та зняття арешту. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Об`єднаної палати КЦС ВС від 24.05.2021 у справі № 712/12136/18, Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 643/3614/17, від 26.11.2019 у справі № 905/386/18, а також у постанові Верховного Суду від 15.10.2024 у справі № 2-186/05.
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Майно, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка визначено у статті 57СК України.
Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Натомість, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Судом встановлено, що спірне нерухоме майно набуто ОСОБА_1 у період шлюбу з ОСОБА_2 , тому на нього поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя.
Доказів того, що між подружжям були домовленості щодо іншого розподілу часток в праві спільної сумісної власності, суду не надано.
Позивач посилається на те, що спірний будинок є її особистою приватною власністю та придбаний за особисті кошти. Однак, судом встановлено, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували набуття спірного майна за особисті кошти або на інших підставах, визначених статтею 57 СК України.
Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у якій також суд зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами обставин, які б свідчили про набуття спірного майна за особисті кошти позивача, у порядку, що виключає застосування режиму спільної сумісної власності подружжя.
Матеріали справи не містять належних доказів, які б спростовували презумпцію спільності майна подружжя, передбачену статтею 60 Сімейного кодексу України, зокрема доказів набуття спірного садового будинку за особисті кошти позивача або за наявності інших підстав, визначених статтею 57 Сімейного кодексу України.
Таким чином, доводи позивача щодо належності спірного майна до її особистої приватної власності є недоведеними та не спростовують встановлену законом презумпцію спільної сумісної власності подружжя.
Судом встановлено, що в матеріалах справи є заява співвідповідача ОСОБА_2 , в якій останній фактично визнає позов. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову суд ухвалює рішення про його задоволення лише за умови, якщо таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Оскільки спірне майно перебуває у правовому режимі спільної сумісної власності подружжя, а також пов`язане з правами кредитора — третьої особи АТ «Сенс Банк», суд дійшов висновку, що визнання позову не може бути прийняте, оскільки призвело б до порушення прав та законних інтересів третіх осіб.
Право власності на спірний садовий будинок зареєстровано за позивачем 29.05.2023 року на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.06.2023, що підтверджує набуття майна у період перебування сторін у шлюбі.
Суд звертає увагу на доводи третьої особи — Акціонерного товариства «Сенс Банк» щодо неналежного складу відповідачів у даній справі.
Разом із тим, суд не надає самостійної правової оцінки зазначеним доводам у цій частині, оскільки предметом розгляду у справі є вимоги про визнання права власності та зняття арешту з майна, які є взаємопов`язаними та спрямовані на захист права власника майна у межах одного способу захисту.
Вимога про зняття арешту з майна є похідною від вирішення питання щодо правового режиму спірного майна та належності його позивачу, а тому оцінка процесуального статусу учасників спору не впливає на вирішення справи по суті заявлених вимог.
Отже, посилання позивача на окреме проживання сторін, відсутність спільного господарства та особисті пояснення співвідповідача не є достатніми доказами набуття спірного майна у особисту приватну власність та не спростовують правовий режим майна, встановлений законом.
Суд також враховує, що сам по собі факт реєстрації права власності за позивачем не є безумовним доказом особистої приватної власності, оскільки майно, набуте під час шлюбу, вважається спільною сумісною власністю подружжя.
З огляду на викладене, доводи позивача про порушення її права власності є недоведеними та ґрунтуються на припущеннях.
Оскільки позивач не довела належність спірного майна до її особистої приватної власності, підстави для задоволення вимог про визнання права власності та зняття арешту з майна відсутні.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено: «… у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення».
Керуючись ст.ст. 7, 8, 12, 13, 141, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Автономній Республіці Крим, Миколаївській, Херсонській, Одеській областях та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , де третьою особою виступає: Акціонерне товариство "Сенс Банк", про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю одного з подружжя та зняття арешту з нерухомого майна — відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ;
Відповідач: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Автономній Республіці Крим, Миколаївській, Херсонській, Одеській областях та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (код ЄДРПОУ: 45862901, адреса: 65605, Одеська обл. м. Одеса, вул. Богдана Хмельницького, 34.)
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_7 ;
Третя особа: Акціонерне товариство "Сенс Банк", код ЄДРПОУ: 23494714, адреса: 02094, м. Київ, проспект Юрія Гагаріна, буд.23, а/с 57.

Повний текст судового рішення складено 10.06.2026 року.

Суддя Я.А. Чернявська