Справа № 729/1569/25 2/729/82/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І м е н е м У к р а ї н и

10 червня 2026 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області у складі:
головуючої судді Булиги Н. О.,
за участі секретаря судового засідання Романченко С. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бобровиця за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ковпак Олександр Вікторович, до ТОВ «Земля і Воля», Коропської селищної ради Новгород – Сіверського району Чернігівської області, ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, визнання недійсним договору оренди частини земельної ділянки та скасування права оренди на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

 
Позивачка через свого представника звернулася до суду з позовом до відповідачів про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, визнання недійсним договору оренди частини земельної ділянки та скасування права оренди на земельну ділянку.
Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі розпорядження Бобровицької районної державної адміністрації №83 від 03.03.2006, ОСОБА_3 було видано Державний акт на право власності на земельні ділянки серії ЯГ №262921 від 31.07.2006, відповідно до якого їй належали земельні ділянки, розташовані на території Ярославської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області (за межами населеного пункту), призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а саме: площею 3,11 га (рілля), кадастровий номер 7420688400:02:000:0027 та площею 2,82 га (кормові угіддя), кадастровий номер 7420688400:05:000:0027.
Після смерті ОСОБА_3 її спадкоємці, сини ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 01.08.2012 набули право власності кожен на частину зазначених земельних ділянок.
14 листопада 2017 року між ОСОБА_2 (орендодавець) та ТОВ «Земля і Воля» (орендар) було укладено договори оренди земельних ділянок щодо належних йому частин земельних ділянок площею 3,11 га та 2,82 га. Відповідно до умов договорів орендна плата становила 18% від нормативної грошової оцінки для ділянки площею 3,11 га (10 525,51 грн на рік) та 8% для ділянки площею 2,82 га (390,42 грн на рік) із строком сплати з 01 серпня по 31 грудня кожного року.
У подальшому, 30.01.2018 та 06.02.2018, державним реєстратором Коропської селищної ради було зареєстровано право оренди за ТОВ «Земля і Воля» на зазначені земельні ділянки, при цьому реєстрація проведена щодо всієї площі земельних ділянок, а не лише щодо часток, що належали ОСОБА_2 . 
Водночас, ТОВ «Земля і Воля» не укладало договорів оренди із іншим співвласником – ОСОБА_4 , однак фактично користувалося всією площею земельних ділянок, у тому числі і його часткою, без правовстановлюючих документів та без внесення плати за користування.
У зв`язку з цим, 13.12.2019 ОСОБА_4 звернувся до відповідача ТОВ «Земля і Воля» з вимогою про сплату коштів за користування його частиною земельних ділянок, а 18.03.2020 направив повторну вимогу, однак відповіді не отримав.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після чого його дружина, ОСОБА_1 , на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 10.02.2022, набула право власності на частини земельних ділянок з кадастровими номерами 7420688400:02:000:0027 та 7420688400:05:000:0027, а також право вимоги до відповідача ТОВ "Земля і Воля" щодо сплати коштів за їх фактичне використання без укладення договорів оренди.
12 листопада 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Земля і Воля» укладено договір оренди щодо частини земельної ділянки площею 3,11 га, відповідно до якого орендна плата становить 10525,51 грн на рік. При укладенні договору сторони досягли усної домовленості щодо відшкодування відповідачем орендної плати за попередні роки (2018–2023).
10.07.2025 ТОВ «Земля і Воля» частково виконало свої зобов`язання та сплатило позивачу 32 418,56 грн. як орендну плату за 2021–2024 роки, чим фактично підтвердило користування земельною ділянкою до укладення договору.
Позивач зазначає, що оскільки відповідач ТОВ «Земля і Воля» уклав договори лише на 1\2 частину вищезазначених земельних ділянок належних ОСОБА_2 , то у відповідача відсутні правові підстави користуватися 1\2 частинами земельних ділянок належних позивачці.
Разом з тим, позивачка зазначає, що ОСОБА_4 не отримував плати за користування відповідачем ТОВ "Земля і Воля" 1\2 частинами земельної ділянки площею 3,11 га та 2,82 га за період 2017–2021, а позивачка у 2022-2024.
Крім того, позивачка вказує, що земельна ділянка площею 2,82 га, яка за документами є сіножаттю, фактично з 2019 року використовувалась відповідачем ТОВ «Земля і Воля» як рілля, що призвело до зміни виду її використання та вплинуло на розмір належної плати.
Оскільки поділ земельних ділянок у натурі не здійснювався, межі часток не визначені, а земельні ділянки знаходяться в одному масиві, відповідач фактично користувався всією їх площею, у тому числі і часткою позивачки.
Таким чином, ТОВ «Земля і Воля» без достатньої правової підстави зберегло у себе кошти, які повинно було сплатити за користування належними позивачу частками земельних ділянок, у зв`язку з чим відповідно до ст. 1212 ЦК України зобов`язане повернути такі кошти.
Загальний розмір безпідставно збережених коштів становить 105 714,41 грн. Крім того, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем здійснено розрахунок 3% річних у розмірі 15670 грн., інфляційних втрати у розмірі 75 462,06 грн та пені у розмірі 399,97 грн.
Також позивач зазначає, що оскільки договір оренди від 14.11.2017 земельної ділянки площею 2,82 га укладений фактично щодо користування частиною ділянки належної ОСОБА_2 , однак на його підставі було зареєстровано право оренди на всю земельну ділянку, що порушує права позивача як співвласника, а тому наявні підстави для визнання такого договору недійсним і скасування державної реєстрації права оренди.
У зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з ТОВ «Земля і Воля» на користь позивача 105714,41 грн. безпідставно збережених коштів, 15670,00 грн. - 3% річних, 75 462,06 грн. - інфляційних втрат та 399,97 грн. - пені; визнати недійсним Договір оренди частини земельної ділянки площею 2,82 га, кадастровий номер 7420688400:05:000:0027, укладений 14.11.2017 між ОСОБА_2 та ТОВ «Земля і Воля»; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право оренди ТОВ «Земля і Воля» на зазначену земельну ділянку з припиненням відповідного права та закриттям розділу Державного реєстру, а також покласти судові витрати на відповідача ТОВ «Земля і Воля».
Ухвалою суду від 22.10.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Цього ж дня іншою ухвалою суду зобов`язано відповідача – ТОВ «Земля і Воля» надати відповіді на поставлені позивачем запитання у порядку ст. 93 ЦПК України.
На виконання зазначеної ухвали відповідачем 28.10.2025 подано письмові відповіді, в яких він визнав факт користування земельною ділянкою площею 3,11 га (кадастровий номер 7420688400:02:000:0027) у період 2017–2025 роки, водночас заперечив користування земельною ділянкою площею 2,82 га (кадастровий номер 7420688400:05:000:0027), посилаючись на відсутність укладених договорів оренди з усіма співвласниками та відсутність потреби у використанні кормових угідь. Також відповідач зазначив, що розорювання та будь-які сільськогосподарські роботи на вказаній земельній ділянці не здійснювались.
11.11.2025 року представником позивача подано клопотання, в якому зазначено, що надані відповіді не відповідають вимогам ст. 93 ЦПК України, зокрема, подані не у формі заяви свідка, не містять підтвердження про обізнаність із кримінальною відповідальністю за надання неправдивих показань, не містять відомостей про джерела обізнаності та не підтверджені належними доказами. У зв`язку з цим позивач просив повторно зобов`язати відповідача надати повні та належним чином оформлені відповіді на поставлені запитання.
Ухвалою суду від 12.11.2025 року клопотання представника позивача задоволено та повторно зобов`язано відповідача надати відповіді на запитання відповідно до вимог ст. 93 ЦПК України.
19.11.2025 року від відповідача ТОВ «Земля і Воля» надійшла заява, у якій останній зазначив, що вже надав відповіді на поставлені позивачем запитання у заяві від 28.10.2025 року, а щодо інших питань повідомив про відсутність у нього достатньої інформації для надання відповідей у формі заяви свідка. Відповідач також вказав, що не надавав згоди на допит у якості свідка, посилаючись на положення ст. 92, 93, 234 ЦПК України, ст. 71 ЦПК України та ст. 63 Конституції України, і наголосив, що викладення його позиції має здійснюватися у відзиві на позов. Крім того, відповідач зазначив про перевищення позивачем кількості запитань, передбачених ч. 1 ст. 93 ЦПК України, а також про те, що обов`язок доказування покладається на позивача.
25.11.2025 року представником позивача подано додаткове обґрунтування, в якому зазначено, що заперечення відповідача щодо неможливості надання відповідей у порядку ст. 93 ЦПК України є безпідставними та спрямованими на ухилення від виконання процесуального обов`язку. Позивач вказує, що твердження відповідача про відсутність необхідної інформації є необґрунтованими, оскільки спірна земельна ділянка використовується у господарській діяльності товариства, а відтак відповідні відомості повинні знаходитися у його розпорядженні. Крім того, представник позивача зазначає, що положення ст. 92 та ст. 234 ЦПК України не застосовуються до правовідносин, врегульованих ст. 93 ЦПК України, яка встановлює імперативний обов`язок учасника справи надати відповіді у формі заяви свідка незалежно від його згоди на допит. Також, на думку позивача, посилання відповідача на ст. 63 Конституції України та ст. 71 ЦПК України є безпідставними, оскільки вони стосуються фізичних осіб, тоді як у даному випадку йдеться про обов`язок юридичної особи надати відомості щодо своєї діяльності. Окремо зазначено, що доводи відповідача про перевищення кількості запитань є штучними, оскільки поставлені питання фактично зводяться до з`ясування обставин користування земельною ділянкою та лише деталізують одне основне питання. У зв`язку з цим позивач вважає, що відповідач фактично відмовився від надання частини відповідей, та просить суд визнати підстави такої відмови відсутніми і повторно зобов`язати відповідача надати повні та належним чином оформлені відповіді у формі заяви свідка з підтвердженням обізнаності про кримінальну відповідальність та зазначенням джерел обізнаності і відповідних доказів.
Також 25.11.2025 року до суду надійшов відзив на позов від Товариства з обмеженою відповідальністю «Земля і Воля», в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні, застосувавши строк позовної давності.
У відзиві відповідач зазначає, що спірні правовідносини щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7420688400:02:000:0027 врегульовані належним чином, а позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.
Зокрема, відповідач посилається на те, що після смерті попереднього власника земельних ділянок, ОСОБА_3 , право власності перейшло до спадкоємців, її синів, однак договір оренди було укладено 14.11.2017 на належну ОСОБА_2 частину земельної ділянки площею 3,11 га, проте згоди щодо укладення договору оренди частини зазначеної земельної ділянки із іншим спадкоємцем ОСОБА_4 досягнуто не було. 12.11.2024, вже після смерті ОСОБА_4 , спадкоємцем якого є його дружина, позивачка ОСОБА_1 , між останньою та ТОВ «Земля і Воля» було укладено договір оренди частини земельної ділянки площею 3,11 га.
Крім того, відповідач зазначає, що після належного повідомлення про зміну власників земельних ділянок орендна плата була виплачена, зокрема, ОСОБА_1 за останні три роки, тобто за 2021,2022,2023 та за 2024 як поточний у розмірі 32418,56 гривень, що відповідає вимогам чинного законодавства, а вимоги позивача за попередні періоди (2018,2019 та 2020 роки) є такими, що заявлені з пропуском строку позовної давності.
Також у відзиві вказано, що ТОВ «Земля і Воля» не використовувало земельну ділянку площею 2,82 га з кадастровим номером 7420688400:05:000:0027, а доводи позивача про її розорювання та обробіток не підтверджені належними та допустимими доказами.
Відповідач окремо наголошує на безпідставності вимог про стягнення інфляційних втрат, пені та трьох відсотків річних, оскільки відсутня заборгованість як така, а також на неможливості застосування умов нового договору оренди до правовідносин, що виникли до його укладення.
Щодо вимог про визнання недійсним договору оренди, укладеного з ОСОБА_2 , та скасування права оренди, відповідач зазначає, що позивачем не доведено факту порушення його прав чи законних інтересів, що є обов`язковою умовою для задоволення таких вимог.
Окрім цього, відповідач ТОВ «Земля і Воля» заперечує проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу, вважаючи їх завищеними та такими, що не відповідають критеріям розумності та співмірності, а також виконаному адвокатом обсягу робіт.
У зв`язку з викладеним, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності, відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та покласти судові витрати на позивача.
27.11.2025 року до суду надійшов відзив на позов від ОСОБА_2 , у якому він позов визнав та підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, зокрема щодо виникнення між ним та ТОВ «Земля і Воля» орендних правовідносин щодо належної йому 1/2 частки земельних ділянок з кадастровими номерами 7420688400:02:000:0027 та 7420688400:05:000:0027, реєстрації права оренди на ці земельні ділянки, а також фактичного використання відповідачем ТОВ «Земля і Воля» зазначених земельних ділянок, частина яких належить позивачці.
Також ОСОБА_2 вказав, що розорювання земельної ділянки площею 2,82 га з кадастровим номером 7420688400:05:000:0027 здійснювалось з 2019 року без його згоди та без його участі, що він спостерігав особисто. У заяві ОСОБА_2 також просив суд розглядати справу та вчиняти всі процесуальні дії за його відсутності.
З огляду на зміст поданого документа, суд розцінює його як заяву про визнання позову, а не як відзив на позовну заяву.
Також 04.12.2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив ТОВ «Земля і Воля» представника позивача. У поданій відповіді представник позивача заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, та просить суд не брати їх до уваги з огляду на таке. 
Зокрема, щодо тверджень відповідача про неотримання заяв ОСОБА_4 від 13.12.2019 та 18.03.2020, представник позивача зазначає, що факт направлення вказаних заяв підтверджується належними доказами, а саме фіскальними чеками про відправлення рекомендованої кореспонденції на адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі. При цьому наголошує, що направлення кореспонденції на офіційну адресу юридичної особи є достатнім для визнання повідомлення належним, незалежно від факту її фактичного отримання, а негативні наслідки неотримання такої кореспонденції покладаються саме на відповідача.
Щодо доводів відповідача про відсутність правових підстав для виплати орендної плати за 2018–2020 роки у зв`язку з несвоєчасним оформленням спадкових прав та неповідомленням орендаря про зміну власників, то представник позивача зазначає, що такі твердження є безпідставними, оскільки спірна земельна ділянка після припинення дії попереднього договору оренди не передавалась у користування відповідачу, а отже обов`язок повідомлення, передбачений ч. 3 ст. 148-1 Земельного кодексу України, у позивача не виникав.
Також у відповіді на відзив спростовуються доводи відповідача щодо спливу строку позовної давності. Представник позивача зазначає, що позовні вимоги заявлені за період з 2017 по 2020 роки, а початок перебігу позовної давності слід обчислювати з моменту прострочення виконання зобов`язання, тобто з 01.01.2018 року.
Окрім того, позивач посилається на норми законодавства, якими передбачено продовження строків позовної давності на період дії карантину, встановленого у зв`язку з поширенням COVID-19, а також на період дії воєнного стану, у зв`язку з чим вважає, що строк позовної давності у даному випадку не сплив.
Таким чином, представник позивача вважає доводи відповідача необґрунтованими, такими, що не підтверджені належними доказами, та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
У судове засідання позивачка та її представник, адвокат Ковпак Олександр Вікторович, не з`явилися, проте адвокат заявив клопотання про розгляд справи без його участі та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та поданих до суду письмових поясненнях. 
Представник відповідача ТОВ «Земля і Воля», адвокат Данішевський А.В. у судове засідання також не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 
Представник відповідача Коропської селищної ради у судове засідання не з`явився. Від них надійшла заява про розгляд справи без участі представника, позов визнають у повному обсязі. 
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що він має у власності земельну ділянку площею 2,1346 га, яка була передана у оренду ТОВ «Земля і Воля» його матір`ю та яка перейшла йому по праву спадкування після смерті матері. Зазначена земельна ділянка розташована у одному масиві поруч із частиною земельної ділянки належної ОСОБА_1 . Свідок зазначив, що належна йому земельна ділянка передавалася у оренду з цільовим призначенням пасовища і сплачувалася відповідна орендна плата, проте йому стало відомо, що у 2019 році ця земельна ділянка була розорана ТОВ «Земля і Воля» як і частина земельної ділянки належної позивачці та на них вирощувалися сільськогосподарські культури.
Дослідивши письмові докази, оцінивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 серпня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Бобровицької районної державної нотаріальної контори Чернігівської області, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцями належного їй майна є її сини – ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , кожен по 1/2 частці спадкового майна. До складу спадкового майна, зокрема, ввійшла земельна ділянка площею 2,82 га, кадастровий номер 7420688400:05:000:0027, розташована на території Ярославської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №262921 від 31.07.2006. Таким чином, з моменту оформлення спадкових прав ОСОБА_4 та ОСОБА_2 набули право спільної часткової власності на зазначену земельну ділянку у рівних частках по 1/2 кожному (а.с. 17).
14 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Земля і Воля» укладено договір оренди, за умовами якого орендодавець передав у строкове платне користування належну йому 1/2 частку земельної ділянки площею 2,82 га, кадастровий номер 7420688400:05:000:0027, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вирощування сільськогосподарських культур. Згідно умов договору орендна плата вноситься з 01 серпня по 31 грудня кожного року. При цьому, об`єктом оренди зазначено земельну ділянку загальною площею 2,82 га, кадастровий номер 7420688400:05:000:0027, сіножать (а.с.18-19).
Як видно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером 7420688400:02:000:0027 площею 3,11 га, передана у оренду на підставі договору оренди землі від 14.11.2017, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Земля і Воля». Строк дії до 31.12.2036 року. Запис внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.02.2018 державним реєстратором Коропської селищної ради (а.с.21).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.2022, після смерті ОСОБА_4 спадкоємцем його майна є його дружина ОСОБА_1 . До складу спадщини увійшли 1/2 частина земельної ділянки площею 2,8172 га, кадастровий номер 7420688400:05:000:0027 та 1/2 частина земельної ділянки площею 3,11 га, кадастровий номер 7420688400:02:000:0027 (а.с.29–30).
Зі змісту інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельних ділянок з кадастровими номерами 7420688400:05:000:0027 площею 2,82 га та 7420688400:02:000:0027 площею 3,11 га убачається, що вказані земельні ділянки належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині кожному, при цьому право власності ОСОБА_1 зареєстровано на підставі свідоцтв про право на спадщину від 10.02.2022, а право власності ОСОБА_2 – на підставі свідоцтв про право на спадщину від 01.08.2012. Разом з тим встановлено, що на підставі договорів оренди землі від 14.11.2017, укладених між ОСОБА_2 та ТОВ «Земля і Воля», у Державному реєстрі речових прав зареєстровано право оренди зазначених земельних ділянок за ТОВ «Земля і Воля» зі встановленням орендної плати у розмірі 8% та 18% від нормативної грошової оцінки відповідно та строками дії договорів 14 років до 31.12.2036 (а.с.31-34).
Витягом з Державного земельного кадастру №НВ-9902773542021 від 05.12.2021 підтверджується, що земельна ділянка з кадастровим номером 7420688400:05:000:0027 площею 2,8172 га, зареєстрована відділом Держгеокадастру у Бобровицькому районі 13.06.2006, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.44).
Згідно Витягу №НВ-9969259692025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 7420688400:02:000:0027 становить 136568,41; згідно Витягу №НВ-9969259662025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 7420688400:05:000:0027 становить 15683,03 (а.с.47-48).
Як вбачається із повідомлення ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 30.06.2022 про розгляд звернення ОСОБА_1 , ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області не має можливості здійснити захід державного нагляду в частині законності використання земельних ділянок ТОВ «Земля і Воля» та повідомлено, що до Державного земельного кадастру внесено зміни у вид угідь земельної ділянки з кадастровим номером 7420688400:02:000:0027 (а.с.39).
12 листопада 2024 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Земля і Воля» укладено договір оренди, за умовами якого орендодавець передав у строкове платне користування належну йому 1/2 частку земельної ділянки площею 3,1135 га, кадастровий номер 7420688400:02:000:0027, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вирощування сільськогосподарських культур. Згідно умов договору орендна плата вноситься з 01 серпня по 31 грудня кожного року. При цьому, об`єктом оренди зазначено частину земельної ділянки загальною площею 3,1135 га, кадастровий номер 7420688400:02:000:0027, рілля. Згідно п.8 Договору орендна плата за використання частини земельної ділянки вноситься орендарем у грошовій формі починаючи з 2024 року, що становить 10525,51 грн. (а.с.40-41).
Також судом встановлено, що у матеріалах справи наявна написана від руки заява позивачки від 12.11.2024 на адресу відповідача ТОВ "Земля і Воля" про виплату орендної плати за використання частини земельних ділянок площею 3,1135 га та 2,8172 га за 2018-2023 роки, а також виписка по рахунку, з якої вбачається надходження грошових коштів у сумі 32 418,56 грн. із призначенням платежу «орендна плата за 2021-2024 роки». Зазначене свідчить про фактичне здійснення відповідачем оплати за користування земельною ділянкою та прийняття таких коштів позивачкою, що не заперечується і самою позивачкою (а.с.42-43).
Позивачкою до позову було долучено фотознімки земельної ділянки та кадастрова карта земельної ділянки кадастровий номер 7420688400:05:000:0027, а також скріншот з публічної кадастрової карти із зазначенням відповідної земельної ділянки (а.с.49-56).
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 41 Конституції України, право власності є непорушним. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 317 Цивільного кодексу України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі статтею 319 Цивільного кодексу України, власник здійснює свої права на власний розсуд, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
За приписами ч.1 ст.79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. 
Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (ч.1 ст.79-1 Земельного кодексу України).
Згідно зі статтею 88 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.
Як закріплено у ч.ч.1,2 ст.93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.
Отже, виходячи з аналізу норм діючого законодавства, об`єктом цивільних прав може бути лише сформована у встановленому Законом порядку земельна ділянка.
Частиною 1 статті 96 Земельного кодексу України, закріплено, що землекористувачі зобов`язані, зокрема: а) забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та в) своєчасно сплачувати орендну плату.
Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст.126 Земельного кодексу України).
У силу вимог ч.2 ст.152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула або зберегла майно чи кошти без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно (кошти).
Аналіз положень статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. 
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України). 
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, норми статті 1212 Цивільного кодексу України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 295/13634/14-ц; провадження № 61 4423св19. 
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (висновок сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15; висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц; провадження № 14-77 цс 18). 
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. 
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17-ц (провадження №12-182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). 
За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. 
Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна
Відповідно до статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула або зберегла майно без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна.
За правилами ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
Частиною 2 ст.509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. 
Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. 
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). 
Таким чином, у статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Відповідно до ч. 1, 3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею), є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Згідно з ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. 
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).
За приписами статтей 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони, які беруть участь у справі.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що в результаті задоволення клопотання позивачки, з метою підтвердження обставин, що мають значення для вирішення спору, відповідачу ТОВ «Земля і Воля» було поставлено відповідні питання, які стосуються користування ним спірними земельними ділянками у 2017-2025 роках.
Як видно із наданих відповідей, ТОВ «Земля і Воля» протягом 2017-2025 років користувалося земельною ділянкою площею 3,11 га кадастровий номер 7420688400:02:000:0027. Земельною ділянкою площею 2,82 га кадастровий номер 7420688400:05:000:0027 Товариство не користувалося, оскільки Договір оренди частини земельної ділянки належної ОСОБА_2 був укладений лише з ним. Крім того, розорювання земельної ділянки площею 2,82 га кадастровий номер 7420688400:05:000:0027 та її обробіток у 2019-2025 роках не здійснювалося.
При цьому, відповідачем не було надано будь-яких доказів на спростування тверджень позивачки щодо розорювання та користування її частиною земельної ділянки площею 2,82 га, а тому суд визнає факт користування ТОВ «Земля і Воля» протягом 2017-2025 років земельною ділянкою площею 2,82 га кадастровий номер 7420688400:05:000:0027, та враховуючи її місцерозташування, факт її використання як ріллі.
У судовому засіданні встановлено, та що підтверджено відповідними доказами, ТОВ «Земля і Воля» як фактичний користувач частин земельних ділянок площею 3,11 га та площею 2,82 га, без достатньої правової підстави зберегло у себе кошти, які повинно було сплатити за користування належною позивачу часткою земельної ділянки, у зв`язку з чим відповідно до ст. 1212 ЦК України зобов`язане повернути такі кошти.
Разом з тим, ТОВ «Земля і Воля», сплативши кошти за користування належною позивачу частиною земельної ділянки площею 3,11 га за 2021-2023 роки та орендну плату за 2024 рік, фактично визнало користування нею й до укладення Договору від 12.11.2024.
Розмір коштів, які ТОВ «Земля і Воля» як фактичний користувач частин земельних ділянок площею 3,11 га та площею 2,82 га, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе та які мав заплатити за користування ними та зобов`язаний був повернути ОСОБА_4 , а потім і позивачці, як власнику частини цих земельних ділянок на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, складає не менше розміру орендної плати, встановленої Договорами.
Окремо суд враховує доводи позивача щодо фактичної зміни виду використання земельної ділянки площею 2,82 га, яка за правовстановлюючими документами є сіножаттю, однак, за твердженням позивача та наданими доказами, використовувалась відповідачем як рілля без належного погодження таких дій із співвласником земельної ділянки.
Суд також враховує, що представником позивача було заявлено клопотання про призначення комплексної судової експертизи з питань землеустрою та агротехнічної експертизи та витребувано у ТОВ «Земля і Воля» необхідні документи для проведення таких експертиз. При цьому, представник відповідача у судовому засіданні 17.12.2025 не заперечував проти призначення експертиз, проте витребувані судом документи ТОВ «Земля і Воля» до суду надано не було, і в подальшому представник ТОВ «Земля і Воля» у судові засідання не з`являвся, що свідчить про його недобросовісну поведінку, а також можливість визнання, що таке неподання доказів без повідомлення причин, свідчить про факт, що відповідач ТОВ «Земля і Воля» дійсно розорювала протягом 2019-2025 років земельну ділянку площею 2,82 га та вирощувала на цій земельній ділянці сільськогосподарські культури. 
Згідно ч.10 ст.83 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.
Позивачка зазначила, що розмір орендної плати за користування земельною ділянкою площею 2,82 га розраховувався виходячи з виду використання землі як сіножаті та нормативної грошової оцінки для такої категорії земель, що є значно нижчим ніж як за ріллю. У свою чергу, визначити окремо нормативну грошову оцінку земельної ділянки 2,82 га як для ріллі неможливо, оскільки в ДЗК містяться відомості щодо виду її використання як сіножаті. 
Зважаючи на такі обставини, та оскільки обидві земельні ділянки знаходяться в межах однієї адміністративно-територіальної одиниці, одного масиву та були розорані у 2019 році і використовувалися відповідачем ТОВ «Земля і Воля», що підтвердив свідок у судовому засіданні, застосування для розрахунку плати за земельну ділянки площею 2,82 га нормативної грошової оцінки, аналогічної земельній ділянці площею 3,11 га та процентної ставки за її користування (18%), слід вважати достатньо обґрунтованим, зважаючи на те, що відповідачем не спростовано таке твердження. Отже, розмір орендної плати за користування земельною ділянкою площею 2,82 га з 2019 року має відповідати платі за земельну ділянку площею 3,11 га (сільськогосподарські угіддя рілля), а тому має складати 9544,03 грн (10 525,51грн/3,11га*2,82га). 
Таким, чином виходячи з розрахунку позивачки, який не спростовано відповідачем, загальний розмір безпідставно збережених коштів за використання відповідачем ТОВ «Земля і Воля» належних позивачці часток земельних ділянок площею 3,11 га за період 2017-2020 роки та площею 2,82 га за період 2017-2025 роки, становить 105714,41 грн. Крім того, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем здійснено розрахунок 3% річних за використання відповідачем ТОВ «Земля і Воля» належних позивачці часток земельних ділянок площею 3,11 га за період 2017-2024 роки та площею 2,82 га за період 2017-2024 роки у розмірі 15670 грн., інфляційних втрат за використання відповідачем ТОВ «Земля і Воля» належних позивачці часток земельних ділянок площею 3,11 га за період 2017-2024 роки та площею 2,82 га за період 2017-2024 роки у розмірі 75 462,06 грн. та пені за використання відповідачем ТОВ «Земля і Воля» належної позивачці частки земельної ділянки площею 3,11 га за 2024 рік за період з 01.01.2025 по 09.07.2025 за 190 днів у розмірі 399,97 грн.
Суд вважає такий розмір обгрунтованим, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, 14 листопада 2017 року Договір оренди земельної ділянки був укладений лише між ОСОБА_2 та ТОВ «Земля і Воля», при цьому предметом такого договору визначено належну йому 1/2 частку земельної ділянки площею 2,82 га з кадастровим номером 7420688400:05:000:0027. Проте, як видно із досліджених доказів, на його підставі було зареєстровано право оренди на всю земельну ділянку площею 2,82 га, в т.ч., належну попередньому співвласнику, що порушує права позивачки як співвласника, а тому наявні підстави для визнання такого договору недійсним і скасування державної реєстрації права оренди. Доказів укладення аналогічного договору з іншим співвласником матеріали справи не містять.
Відповідно до частини першої статті 358 Цивільного кодексу України та статті 88 Земельного кодексу України, розпорядження майном, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, а кожен співвласник має право розпорядитися лише своєю часткою.
Таким чином, укладення договору оренди одним із співвласників не є правовою підставою для передачі у користування всієї земельної ділянки.
Разом з тим, з досліджених судом доказів убачається, що відповідач фактично використовував спірні земельні ділянки як єдиний масив, без виділення часток у натурі, у тому числі і частку, що належить позивачці.
Зокрема, факт використання земельної ділянки площею 2,82 га підтверджується наданими фотознімками, відомостями публічної кадастрової карти, показаннями свідка. 
Таким чином, враховуючи відсутність укладеного між сторонами договору оренди щодо частини земельної ділянки площею 3,11 га у період з 2017 по 2024 рік та договору оренди щодо частини земельної ділянки площею 2,82 га, належних позивачці, суд дійшов висновку, що користування відповідачем ТОВ «Земля і Воля» зазначеними частками земельних ділянок здійснювалось без належної правової підстави та без згоди співвласника і за таких обставин, використання відповідачем часток земельних ділянок є неправомірним та таким, що порушує права позивачки як співвласника, внаслідок чого остання була фактично позбавлена можливості повноцінно реалізовувати свої правомочності щодо належного їй майна, а також отримувати дохід від його використання.
Таке втручання у здійснення правомочностей власника є порушенням її права власності та не відповідає вимогам статей 317, 319 Цивільного кодексу України.
Також суд бере до уваги факт укладення 12 листопада 2024 року договору оренди між позивачкою та ТОВ «Земля і Воля» щодо 1/2 частки земельної ділянки площею 3,11 га.
Водночас, укладення зазначеного договору не спростовує факту користування відповідачем ТОВ «Земля і Воля» земельною ділянкою у попередній період (зазначений вище) без належної правової підстави, а навпаки свідчить про врегулювання правовідносин між сторонами лише на майбутнє.
Отже, правомірність користування земельною ділянкою після укладення відповідного договору не впливає на оцінку правовідносин, що існували до моменту його укладення, та не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати вартість користування земельною ділянкою за попередній період.
У відзиві на позов представник відповідача ТОВ «Земля і Воля» просив застосувати у даній справі позовну давність та відмовити позивачеві у позові.
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Зокрема, до правових наслідків порушення права власності застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у ст.261 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України).
Позивачкою заявлено вимогу про стягнення плати за користування 1/2 частиною земельної ділянки площею 3,11 га за 2017-2020 роки та  частиною земельної ділянки площею 2,82 га за 2017-2025 роки.
Згідно з п. 11 Договору оренди землі від 14.11.2017, укладених із ОСОБА_2 , орендна плата вноситься з 01 серпня по 31 грудня кожного року. Отже, прострочення оплати, а відтак і початок перебігу позовної давності починається з 01.01.2018. 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину. Зазначений Закон України набрав чинності 02.04.2020. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (із змінами та доповненнями) на усій території України з 12.03.2020 встановлено карантин, який з врахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами та доповненнями) неодноразово продовжувався, востаннє до 30.06.2023. 
Окрім того, відповідно до п.п. 2) п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15.03.2022 (який набрав чинності 17.03.2022) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. 
У подальшому, ч. 2 ст. 1 Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» 3450-IX від 08.11.2023 (який набрав чинності 30.01.2024) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в такій редакції: у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 з 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 дів, який неодноразово продовжувався та діє на даний час.
З урахуванням викладеного, з 12.03.2020 встановлені в ст. 257 ЦК України строки позовної давності на підставі п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тобто до 30.06.2023, а з 17.03.2022 такі строки продовжені на підставі п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану») до 30.01.2024, а в подальшому, тобто з 30.01.2024, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» перебіг позовної давності зупиняється на підставі нової редакції п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України.
04.09.2025 набрав чинності Закон України від 14 травня 2025 року № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності». Цим Законом виключено з ЦК України п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення», а отже поновлено перебіг позовної давності. 
За наведених обставин слід дійти висновку, що зупинення перебігу позовної давності відбулось з 12.03.2020, а відновлення з 04.09.2025. Отже, за період з 01.01.2018 по 11.03.2020 сплив строку позовної давності становив два роки і 71 день, а з 04.09.2025 по 17.09.2025 становив 14 днів, тобто всього 2 роки 85 днів. 
Таким чином, строк позовної давності не сплив за вимогами про стягнення плати за 2017 рік.
У даній справі позовні вимоги пов`язані зі стягненням коштів за користування земельними ділянками без достатньої правової підстави, тобто є вимогами про застосування наслідків безпідставного збагачення.
Початок перебігу позовної давності за такими вимогами обчислюється з моменту, коли позивачка дізналася або могла дізнатися про фактичне використання її земельних ділянок без належної правової підстави та невнесення відповідної плати.
З матеріалів справи встановлено, що позивачка, яка є спадкоємцем майна ОСОБА_4 , який про своє порушене право дізнався у 2017 році та звертався до відповідача ТОВ «Земля і Воля» у 2019 та 2020 роках з вимогами про виплату йому грошових коштів за безпідставне використання належної йому земельної ділянки та скасування права оренди спірної земельної ділянки, що свідчать про обізнаність щодо порушення права у відповідний період та про намагання врегулювати спір у позасудовому порядку, проте ТОВ «Земля і Воля» тривалий час не вчиняли дій для відновлення порушеного права. Спадкодавець ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому позивачка 19.09.2025 звернулася до суду.
З огляду на вищевикладене, зважаючи, що карантин через COVID-19 ввели в Україні з 12.03.2020 і його неодноразово продовжували, а скасували карантин на всій території України з 1 липня 2023 року, воєнний стан в Україні діє з 24 лютого 2022 і неодноразово продовжувався, а перебіг позовної давності відновлено з 04.09.2025, то позивачкою не пропущено строк позовної давності.
Разом з тим, перебіг позовної давності переривався вчиненням дій, спрямованих на захист права, зокрема, зверненням із вимогами до відповідача ТОВ «Земля і Воля», а також продовжувався у зв`язку із встановленням законодавчих обмежень перебігу позовної давності на період дії карантину, встановленого у зв`язку з COVID-19 та воєнного стану.
Таким чином, з урахуванням установленого законом продовження перебігу позовної давності на період дії карантину та воєнного стану, а також з огляду на вчинення спадкодавцем ОСОБА_4 дій, спрямованих на захист порушеного права, суд дійшов висновку, що строк позовної давності за заявленими вимогами не сплив.
З урахуванням наведеного, підстави для застосування спливу позовної давності до заявлених позовних вимог відсутні.
Суд також критично оцінює доводи відповідача про те, що відсутність повідомлення орендаря про зміну власника земельної ділянки виключає виникнення у нього обов`язку зі сплати орендної плати або інших платежів за користування земельною ділянкою.
Відповідно до статті 148-1 Земельного кодексу України, обов`язок повідомлення орендаря про перехід права власності на земельну ділянку пов`язується із існуванням чинних орендних правовідносин між сторонами та спрямований на належне виконання вже укладеного договору оренди.
Разом з тим, як встановлено судом, між позивачкою та відповідачем ТОВ «Земля і Воля» договір оренди щодо належної їй частини спірної земельної ділянки площею 3,11 га до 12.11.2024 року не укладався, а отже орендні правовідносини між ними не виникали.
За таких обставин, положення статті 148-1 Земельного кодексу України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вони регулюють порядок взаємодії сторін у межах існуючого договору оренди, а не випадки фактичного користування земельною ділянкою без достатньої правової підстави.
Таким чином, посилання відповідача ТОВ «Земля і Воля» на неповідомлення про зміну власника земельної ділянки не впливає на правову кваліфікацію спірних правовідносин та не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку відшкодувати вартість фактичного користування 1/2 частками земельних ділянок без відповідної правової підстави.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору оренди частини земельної ділянки площею 2,82 га від 14.11.2017, укладеного ТОВ «Земля і Воля» із ОСОБА_2 , та скасування державної реєстрації права оренди з припиненням права на це майно, то суд зазначає таке.
Судом було установлено, що 14 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Земля і Воля» укладено договір оренди щодо 1/2 частки земельної ділянки площею 2,82 га, кадастровий номер 7420688400:05:000:0027.
Водночас, із наявних у справі інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі зазначеного договору за ТОВ «Земля і Воля» було зареєстровано право оренди не на 1/2 частку земельної ділянки, а на всю земельну ділянку площею 2,82 га.
Таким чином, державна реєстрація права оренди була проведена щодо обсягу прав, який не належав орендодавцю на момент укладення договору.
Відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення вимог закону, зокрема щодо змісту правочину та обсягу цивільної дієздатності й повноважень сторони на розпорядження майном.
Згідно зі статтею 358 Цивільного кодексу України та статтею 88 Земельного кодексу України, розпорядження майном, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів надання ОСОБА_4 згоди на передачу в оренду належної йому 1/2 частки земельної ділянки площею 2,82 га або на реєстрацію права оренди щодо всієї земельної ділянки.
Отже, з матеріалів справи вбачається, що спірний договір оренди укладено лише одним із співвласників щодо належної йому частки, тоді як право оренди зареєстровано на весь об`єкт нерухомого майна.
За таких обставин, суд доходить висновку, що оспорюваний договір оренди в частині поширення його дії на всю земельну ділянку площею 2,82 га суперечить вимогам статей 358 ЦК України, 88 Земельного кодексу України та порушує права іншого співвласника (позивачки) земельної ділянки.
Крім того, суд враховує, що саме на підставі зазначеного договору було здійснено державну реєстрацію права оренди за відповідачем ТОВ «Земля і Воля» щодо всієї земельної ділянки площею 2,82 га, що фактично створило перешкоди у здійсненні позивачкою права володіння, користування та розпорядження належною їй часткою земельної ділянки.
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору оренди частини земельної ділянки від 14.11.2017, площею 2,82 га, кадастровий номер 7420688400:05:000:0027, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Земля і Воля».
Оскільки державна реєстрація права оренди частини земельної ділянки площею 2,82 га ТОВ «Земля і Воля» проведена саме на підставі зазначеного договору, задоволення вимоги про визнання договору недійсним є підставою для скасування відповідного запису про державну реєстрацію права оренди.
Відповідно до ч.3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
За таких обставин позовна вимога про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права оренди ТОВ «Земля і Воля» на земельну ділянку площею 2,82 га, кадастровий номер 7420688400:05:000:0027, з припиненням права оренди та закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно також підлягає задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає таке.
 
Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
 
За приписами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Враховуючи положення ч. 1 ст.141 ЦПК України, суд вважає, що із відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, які було заявлено до кожного з відповідачів.
 
Разом з цим, суд вважає відсутніми підстави для стягнення з відповідачів витрат понесених на відправлення процесуальних документів за послуги АТ «Укрпошта» у сумі 145 гривень, оскільки такі не є витратами, пов`язаними з розглядом справи у розумінні ст.133 ЦПК України.
 
Що стосується стягнення з відповідача ТОВ «Земля і Воля» судових витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає таке.
 
Як видно із Договору від 15.09.2025 про надання правничої допомоги, сторони узгодили вартість, порядок оплати і прийому-передачі надання правової допомоги, а також погодилися, що складення окремого акту надання-приймання послуг на підтвердження їх надання в обов`язковому порядку не потребується. Посилаючись на умови Договору, об`єм виконаних робіт, представник позивача просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 108145 гривень виключно із ТОВ «Земля і Воля».
 
Представником відповідача ТОВ «Земля і Воля» у відзиві зазначено, що заявлені позивачкою витрати на правничу допомогу є завищеними та вважають, що розмір понесених витрат на правову допомогу підлягає зменшенню до 20000 гривень. Представник також посилається на те, що понесені позивачем витрати на правову допомогу не відповідають обсягу виконаних адвокатом робіт.
 
Частинами першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
 
Порядок розподілу судових витрат визначено у статтях 141-142 ЦПК України.
 
За приписами п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до ч. 4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатських робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20.09.2018 р. суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
 
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
 
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
 
Тобто, для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений ч.8 ст.141 ЦПК України.
 
Разом з цим, відповідно до ч.1,2 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
 
Згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18 передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
 
Першу заяву по суті спору, а саме позовну заяву позивачем було подано 19.09.2025 року, в якому позивачем зазначено попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат: понесення судових витрат на сплату судового збору за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 3600, 85 гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 80000 гривень, які сторона очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
 
При цьому, оскільки представник відповідача ТОВ «Земля і Воля» вважає заявлену представником позивача суму правничої допомоги завищеною, враховуючи позицію позивачки щодо стягнення судових витрат виключно із відповідача ТОВ «Земля і Воля», то суд вважає за доцільне, з урахуванням категорії справи, обсягу виконаних робіт та наданих адвокатом послуг, критерію реальності адвокатських витрат, принципу співмірності та розумності даних витрат, виходячи із конкретних обставин справи, зменшити заявлену до стягнення суму на правничу допомогу та стягнути з відповідача ТОВ «Земля і Воля» на користь позивача 80000 гривень витрат на правничу допомогу.
 
На підставі викладеного, керуючись ст. 15, 16, 317, 319, 321, 358, 1212, 1214 Цивільного кодексу України, ст. 88, 93, 125, 148-1 Земельного кодексу України, ст. 12, 13, 76, 77, 81, 89, 137, 141, 259, 263–265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

 
УХВАЛИВ:
 
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Земля і Воля», Коропської селищної ради Новгород – Сіверського району Чернігівської області, ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, визнання недійсним договору оренди частини земельної ділянки та скасування права оренди на земельну ділянку – задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Земля і Воля» на користь ОСОБА_1 105714 гривень 41 копійку безпідставно збережених коштів, 15 670 гривень - три відсотки річних, 75462,06 гривень - інфляційних втрат та 399,97 гривень - пені, а всього стягнути 197246 (сто дев"яносто сім тисяч двісті сорок шість) гривень 44 копійки.
Визнати недійсним договір оренди частини земельної ділянки площею 2,82 га, кадастровий номер 7420688400:05:000:0027 укладений 14 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Земля і Воля». 
Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «Земля і Воля» на земельну ділянку площею 2,82 га, кадастровий номер 7420688400:05:000:0027, з припиненням права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «Земля і Воля» на зазначену земельну ділянку та закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Земля і Воля» на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2801,47 гривень.
Стягнути з Коропської селищної ради Новгород – Сіверського району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 399,69 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 399,69 гривень.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Земля і Воля» на користь ОСОБА_1 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень витрат на правничу допомогу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо позивачу повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивачка: ОСОБА_1 , адреса місця проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Земля і Воля», місцезнаходження вул. Чернігівська, буд. 34, м. Бобровиця Ніжинський район Чернігівська область, ЄДРПОУ 30866306;
Відповідач: Коропська селищна рада Новгород-Сіверського району Чернігівської області, місцезнаходження Чернігівська область Новгород-Сіверський район с. Короп вул. Кибальчича, буд. 1, ЄДРПОУ 04412426;
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Повний текст рішення складено та проголошено 19 червня 2026 року о 10 годині 20 хвилин.

Суддя Н.О.Булига