Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа №711/423/26
Провадження №2-а/711/14/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:
головуючий суддя: Скляренко В.М.
при секретарі Півень С.А., Дігтяр А.С.
за участю:
представник позивача - адвокат Шкабура В.В.
представник відповідача Трохименко М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №6483566 від 08.01.2026р. та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП. Додатково в позові заявлено вимогу про відшкодування позивачу судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивача безпідставно притягнуто до відповідальності, оскільки він не порушував правил проїзду перехрестя, а на наданому поліцейським відеозаписі чітко видно, як позивач проїжджає перехрестя на зелений сигнал світлофора, тим самим не порушуючи ПДР України. Звертає увагу, що в оскаржуваній постанові наявне посилання на відеозаписи нагрудної бодікамери №472488 та реєстратора службового автомобіля, але фактично поліцейські показували позивачу відеозапис з їх особистого мобільного телефону, що не може бути використано як доказ. Позивач зазначає, що поліцейський одразу почав складати постанову про адміністративне правопорушення без присутності позивача, не оголосив про розгляд справи, не ознайомивши з матеріалами справи, не надав доказів, не роз`яснив права позивача, які зазначені у ст. 268 КУпАП та не з`ясував обставини при розгляді справи, які зазначені у ст. 280 КУпАП.
04.02.2026р. судом відкрито провадження у справі.
13.02.2026р. від первісного відповідача по справі – ГУ НП в Черкаській області – на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому вказувалось, що належним відповідачем у справі є Департамент патрульної поліції, як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції до складу якого входить Управління патрульної поліції в Черкаській області.
За клопотанням представника позивача судом постановлено ухвалу від 24.02.2026р. відповідно до якої суд ухвалив замінити неналежного відповідача – ГУ НП в Черкаській області  на належного – Департамент патрульної поліції.
26.02.2026р. від представника позивача надійшла заява, в якій вказано, що 26.02.2026р. державним виконавцем розпочато примусове виконання постанови поліцейського, яка є предметом оскарження в даному судовому провадженні. В рамках виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанови про стягнення з позивача витрат виконавчого провадження (363,50грн.) та виконавчого збору (102грн.). Тож позивач заявив вимогу, що у разі задоволення його позову, суду слід також стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача суму виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. 
09.03.2026р. від представника відповідача – Трохименко М.О., яка діє на підставі довіреності №9620/41/3/01-2025 від 18.12.2025р. надійшов відзив проти позову, в якому сторона відповідача заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у позові. В обґрунтування своєї позиції відповідач послався на те, що поліцейським роти №1 батальйону УПП в Черкаській області Департаменту патрульної поліції Тесаком П.П. не було порушено жодних, передбачених законом вимог щодо порядку та процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. На підтвердження факту вчинення позивачем порушень вимог п.8.7.3 «е» Правил дорожнього руху та обставин дотримання порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно позивача суду надано копію оскаржуваної постанови та диск з відеозаписами з автомобільного відео реєстратора службового автомобілю патрульної поліції та бодікамер СА00115 і СА00129, що здійснювалися під час фіксації події правопорушення та розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності позивача.
09.03.2026р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив. У такій заяві сторона позивача акцентує увагу на відсутності належних доказів, які підтверджують факт події адміністративного правопорушення, а наданий стороною відповідача відеозапис не є відповідним доказом, оскільки відсутні відомості про його автентичність та спосіб створення (відсутність відомостей про технічний засіб, за допомогою якого створений відеозапис; відсутність відомостей про повноту та оригінальність відеозапису, а також ознак монтажу та редагування), а зміст такого відеозапису не дозволяє ідентифікувати транспортний засіб позивача, оскільки номерний знак транспортного засобу не проглядається. Додатково у заяві сторона позивача звертає увагу на тому, що подія, внаслідок якої стосовно позивача була винесена оскаржувана постанова, відбулася під час дії попередження про повітряну тривогу в Черкаському районі, а тому дії позивача були обумовлені об`єктивними обставинами, пов`язаними із необхідністю негайного переміщення до укриття під час повітряної тривоги, про що він повідомляв інспектора поліції, але останній проігнорував цю обставину.
За клопотанням представника позивача в судовому засіданні 18.03.2026р. судом постановлено усну ухвалу про витребування у відповідача інформації щодо технічного засобу, з використанням якого здійснювалась відеофіксація події адміністративного правопорушення. 
На виконання вимог суду представником відповідача 30.03.2026р. подано до суду документи про придбання та встановлення автомобільного відеореєстратора у транспортний засіб.
В судовому засіданні 18.03.2026р. представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Пояснив, що позивач не погоджується з тим, що вчинив правопорушення, оскільки він не здійснював проїзду перехрестя на заборонений сигнал світлофора. Зауважив, що в оскаржуваній постанові наявне застереження про відеозапис з нагрудної камери поліцейського, але такого відеозапису суду не надано, а наданий відповідачем відеозапис є неналежним доказом та недопустимим доказом. Додатково зауважив на порушеннях поліцейським процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення. 
Представник відповідача в судових засіданнях заперечила проти позову з підстав, викладених у відзиві, та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснила, що факт події адміністративного правопорушення підтверджується змістом відеозапису з автомобільного реєстратора службового автомобіля поліцейських. Заперечила допущення поліцейськими будь-яких вимог законодавства під час розгляду справи стосовно позивача. Зауважила, що відеозапис з нагрудної камери поліцейського наразі надати неможливо, оскільки строк зберігання таких відеозаписів складає 30 днів, після чого такі відеозапису видаляються.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані учасниками справи суду докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
08.01.2026р. поліцейським 2 взводу 1 роти 1 батальйону УПП в Черкаській області капралом поліції Гончаруком М.О. (далі – поліцейський Гончарук М.О.) було винесено постанову серії ЕНА №6483566 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП з накладенням штрафу в розмірі 510 грн. /а.с. 6-8/.
За змістом оскаржуваної постанови підставою притягнення позивача до адміністративної відповідальності стали наступні обставини: 08.01.2026р. о 17год 21хв в м. Черкаси на перехресті вул. В.Чорновола та вул. Чайковського, позивач, керуючи автомобілем марки Subaru Legacy, д.н.з. НОМЕР_1 , проїхав перехрестя на заборонений жовтий сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3 «г» Правил дорожнього руху України (далі – ПДР).
Згідно постанови до неї додаються запис з нагрудної бодікамери №472488 та запис з реєстратора службового автомобіля.
На підтвердження обставин події адміністративного правопорушення відповідачем надано суду файл відеозапису «IMG_6033.MP4».
Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.
Надаючи оцінку доводам сторін, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. 
Порядок здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, регулюється положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII (далі – Закон №580), Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015р. №1395 (далі – Інструкція №1395) та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону №580 поліція регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Згідно п. 1 розділу IV Інструкції №1395, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.
Пунктом 2 розділу ІІІ Інструкції №1395 встановлено, що постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ч. 2 ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Пунктами 4-5 Розділу І Інструкції №1395 передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Згідно ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух, не створювати перешкод для проїзду спеціалізованого санітарного транспорту бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, який рухається з включеними проблисковим маячком та спеціальним звуковим сигналом та ін.
Порядок дорожнього руху на всій території України встановлений Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306. Пунктом 1.3 ПДР встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. 
Відповідно до пп. «б» п. 2.3 ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
Пунктом 8.7.3 «ґ» ПДР передбачено, що жовтий сигнал світлофору забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів, а п. 8.7.3 «є» передбачає, що поєднання червоного і жовтого сигналів забороняє рух і інформує про наступне вмикання зеленого сигналу. Відповідно до п. 8.10 ПДР у разі подання світлофором сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.69 «Місце зупинки», якщо їх немає - не ближче 10м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.
Відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП проїзд на заборонний сигнал світлофора тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що підставою для винесення поліцейським оскаржуваної постанови та притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало те, що позивач проїхав перехрестя на заборонений жовтий сигнал світлофора, чим порушив п. 8.7.3 «г» ПДР.
Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
У статті 7 КпАП України визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
За змістом ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність складу вчиненого адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними і допустимими доказами.
При цьому, КУпАП встановлюється чітка стадійність притягнення особи до відповідальності: виявлення правопорушення, фіксація правопорушення, формування доказової бази (матеріалів справи), розгляд справи про адміністративне правопорушення.
Тобто, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, використовуючи свої повноваження, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення, перед складанням постанови та відібранням пояснень від правопорушника роз`яснити його права, надати можливість заявити та розглянути клопотання.
Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
На підтвердження обставин події адміністративного правопорушення відповідачем надано суду файл відеозапису «IMG_6033.MP4», що зроблений відеореєстратором зі службового автомобіля патрульного екіпажу поліції. Аналіз змісту такого відеозапису свідчить, що на ньому зафіксований автомобіль позивача, який зупинився на стоп-лінії перед світлофором, на якому в той момент був увімкнений червоний сигнал. При перемиканні сигналів світлофора на режим, коли одночасно були увімкнені червоний та жовтий сигнали, автомобіль позивача повільно розпочав рух, але здійснив проїзд перехрестя після увімкнення зеленого сигналу світлофора. Натомість інспектор не звернув уваги на зазначені обставини, а відтак протиправно притягнув позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП за проїзд перехрестя на заборонений жовтий сигнал світлофора. 
У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Тож, надаючи оцінку фактичному існуванню події адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, по обставинам спірних правовідносин суд звертає увагу, що провадження у справах про адміністративні правопорушення за своїм змістом подібне кримінальному провадженню і в аспекті застосування принципу верховенства права має ґрунтуватись на тих самих засадах, що і кримінальне переслідування. Статтею 62 Конституції України закріплено дію в Україні презумпції невинуватості, яка складається з наступних елементів: 1) особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; 2) ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину; 3) обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; 4) усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що позивач допустив формальне порушення вимог ПДР, оскільки розпочав повільний рух свого автомобіля в момент, коли сигнал світлофора (одночасне увімкнення червоного та жовтого сигналів) ще не дозволяв цього, але повноцінний рух та проїзд перехрестя позивач здійснював вже після увімкнення на світлофорі зеленого сигналу. 
У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що при розгляді даної справи не знайшов свого підтвердження факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 122 КУпАП. 
Що стосується інших доводів позивача, то в контексті обставин спірних правовідносин, які мають значення для правильного вирішення справи за даним позовом, відповідні доводи не мають значення, оскільки не впливають на правильність висновків суду.
В цьому контексті суд звертає увагу, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Беручи до уваги викладене вище, суд приходить до висновку, що поліцейський Гончарук М.О. при винесенні оскаржуваної постанови не виконав належним чином вимог, встановлених ст. 280 КУпАП, а за своїм змістом та характером його дії під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не відповідають засадам, які передбачають для суб`єктів владних повноважень обов`язок діяти наступним чином: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. Таким чином, поліцейський діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України, а оскаржувана постанова не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, внаслідок чого позов належить задовольнити, скасувати оскаржувану постанову та закрити справу про адміністративне правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП через відсутність складу адміністративного правопорушення.
Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат позивача на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що позов підлягає до задоволення, то судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання позову в розмірі 665,60 грн. слід покласти на відповідача за рахунок бюджетних асигнувань.
Стосовно витрат позивача на правову допомогу, то суд зауважує наступне.
Відповідно до ст. 16 КАС учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом першим частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
У пункті 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Статтею 134 КАС передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
В позовній заяві позивач просив компенсувати йому витрати на правову допомогу в розмірі 3 000 грн. В якості доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано суду: договір про надання юридичних послуг від 25.01.2024р.; акт приймання-передачі наданих послуг №7 від 18.01.2026р.
Відповідач заперечив проти обґрунтованості вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу. 
Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій: 
- консультація – 500 грн.;
- дослідження та аналіз судової практики – 1 000 грн.;
- написання позовної заяви – 1 500 грн.
В той же час слід звернути увагу, що необґрунтованою є включення до розміру витрат на правову допомогу таких послуг адвоката як «дослідження та аналіз судової практики», оскільки відповідна діяльність обумовлюється рівнем професійної компетентності надавача послуг.
Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача та зміст заперечень відповідача в контексті положень ст.ст. 134, 139 КАС, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 3 000 грн. є необґрунтованою. 
За таких обставин, беручи до уваги складність справи та сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 2 000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим і відповідає вимогам виправданих та необхідних судових витрат. 
Таким чином загальна сума судових витрат позивача, які підлягають компенсації за рахунок бюджетних асигнувань відповідача складає 2665,60 грн. (665,60грн. + 2000грн.).
Керуючись ст.ст.2, 9, 20, 77, 241-246, 271, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст.9, 122, 245, 251, 283-285, 293 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, - 
в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення – задовольнити. 
Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №6483566 від 08.01.2026р., якою на ОСОБА_1 накладене стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Стягнути з Департаменту патрульної поліції (код ЄДРПОУ 40108646) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ) в якості відшкодування судових витрат суму коштів в розмірі 2 665 грн. 60 коп.
Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: В.М. Скляренко