ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

08 червня 2026 року  м. Чернівці Справа № 725/6794/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
позивач: Комунальне підприємство «Чернівціводоканал», 
відповідач:  ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 27 березня 2026 року, ухваленого під головуванням судді Галичанського О.І., дата складання повного тексту рішення сулу не зазначена,

ВСТАНОВИВ:
У серпні 2025 року КП «Чернівціводоканал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, в якому просило стягнути на свою користь 23 204,43 грн та судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що надає послуги з водопостачання та водовідведення за адресою АДРЕСА_1 , співвласником якої є ОСОБА_3 , а в результаті систематичної несплати за надані послуги й абонентське обслуговування за період з 01.04.2017 року по 31.05.2026 року у відповідача виникла заборгованість, яку позивач вважало за необхідне стягнути на користь підприємства.
Рішенням Чернівецького районного суду м. Чернівці від 27 березня 2026 року позов КП «Чернівціводоканал» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Чернівціводоканал» заборгованість по оплаті за послуги по водопостачанню та водовідведенню у розмірі 23204,43 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із рішенням суду відповідач подала апеляційну скаргу, в якій посилаються на те, що останнє є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Провадження №22-ц/822/968/26
Зазначає, що судом не встановлено факту отримання (споживання) послуг відповідачем, проігноровано відсутність доступу відповідача до квартири, а також судом невірно застосовано приписи ст.322 ЦК України.
На підставі наведеного просить рішення суду скасувати та в задоволенні позовних вимог КП «Чернівціводоканал» відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки за адресою АДРЕСА_1 відсутній комерційний прилад обліку, нарахування з листопада 2023 року проводилося відповідно до норм споживання на зареєстрованих осіб. Матеріали справи не містять доказів, що відповідач звертався із заявами з підтверджуючими документами щодо зміни фактичної кількості осіб, які постійно проживають у квартирі, а також, що зверталася із заявою про відмову від отримання послуг з надання централізованого водопостачання та водовідведення, доказів оплати таких чи підтвердження факту неотримання таких послуг. 
Колегія суддів в повній мірі погоджується із вказаними висновками суду, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира по АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою №422017910 від 10.04.2025 року. Іншим співвласником вказаної квартири зазначена ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7, 29, 37).
29.04.2022 року КП «Чернівціводоканал» видано наказ №107 «Про укладення договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення зі споживачами КП «Чернівціводоканал» за моделями організації договірних відносин» (а.с.8/зворот).
30.06.2023 року КП «Чернівціводоканал» видано наказ №165 «Про затвердження плати за абонентське обслуговування для споживачів «КП «Черінівціводоканал» згідно додатку №1 Калькуляція вартості плати за а/о (а.с.9-10/зворот).
Матеріали справи також містять тарифи на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення по КП «Чернівціводоканал», зразок типового індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення (а.с.12-15/зворот).
Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2025/013566986 ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі по АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.38-39). 
З талону-повідомлення єдиного обліку №58429 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію вбачається, що ОСОБА_1 у жовтні 2025 року звернулася у ЧРУП ГУНП у Чернівецькій області із заявою про наявність конфлікту з сусідами по АДРЕСА_3 з приводу дверей під`їзду (а.с.52).
В період з 01.10.2023 року по 04.08.2025 року в квартирі по АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання: ОСОБА_5 з 04.03.2003 року, ОСОБА_6 з 19.10.2009 року та ОСОБА_7 з 12.04.2008 року, що підтверджується відомостями про осіб, місце проживання яких було зареєстроване (а.с.85).
Згідно розрахунку заборгованості (особовий рахунок НОМЕР_1 ) за період з 01.04.2017 року по 31.05.2025 року борг становить 23204,43 грн (а.с.6).
Відносини щодо надання послуг із водопостачання регулюються ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ЗУ «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», ЗУ «Про захист прав споживачів», Правилами надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 05 липня 2019 року №690 (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин).
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно зі статті 5 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга (послуга з управління багатоквартирним будинком) та комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Частина 1 статті 6 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» встановлює, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Частина друга ст.6Закону передбачає, що виконавцем послуг із централізованого водопостачання є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність із централізованого водопостачання, а послуг з централізованого водовідведення - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водовідведення.
Статтями 7, 8 вказаного вище ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживачів й виконавця комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно з законодавством і умовами договорів, а обов`язком споживача - є укладення договору про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, а також оплата наданих житлово-комунальних послуг за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. При цьому, пунктом 1 частини 2 статті 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.
Відповідно до частини 1 статті 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно з статті 12 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо-будинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).
Типова форма договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року №690 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення».
Із аналізу змісту частини 3 статті 6, частини 1 статті 630 ЦК України, ст.ст.12-15 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 05 липня 2019 року №690 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення» вбачається, що умови Типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень, врегулювати свої відносини на власний розсуд, а лише мають право конкретизувати його умови.
Відповідно до статей 150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї також зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.
Пунктом 1 частини 2 статті 22 ЗУ «Про питну воду та питне водопостачання» передбачено, що споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.
За правилами підпункту 1 пункту 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 (далі Постанова №630) споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.
За пунктом 18 Постанови №630 розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами частини 1 статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року у справі №229/1539/17 міститься правовий висновок про те, що саме виконавець послуги несе відповідальність за своєчасну повірку засобу обліку води, встановленого у будинку споживача, його обслуговування і ремонт, в тому числі демонтаж, транспортування та монтаж після повірки.
Таким чином, контроль за проведенням періодичної повірки, обслуговування засобів обліку води, у тому числі, їх демонтаж, транспортування та монтаж повинен здійснюватися виконавцем зазначених послуг. При цьому оплата за повірку лічильника здійснюється споживачем.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, зазначеним у постанові від 22.02.2023 у справі №759/23657/20.
З мотивів, наведених у відповіді на відзив (а.с.41-44), вбачається, що за спірною адресою облік спожитих послуг здійснювався до листопада 2023 року згідно переданих показників лічильника, де останній показник станом на 27.10.2023 року становив 2091,895, а в подальшому, лічильник №01984798 не був повірений, споживач не звертався до КП «Чернівціводоканал» із заявою про розпломбування та повірки, а тому подальші нарахування здійснювалися згідно норм споживання. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі №176/552/22 зазначено, що: «Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги».
Крім того, відповідно до частини 3 статті 13 Конституції України, з якою кореспондується частина 4 статті 319 ЦК України, власність зобов`язує, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
Згідно з пунктом 5 частини 3 статті 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.
Частиною 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Наведене вище спростовує доводи апеляційної скарги з приводу невірного застосування судом норми ст.322 ЦК України, оскільки апелянт трактує таку на власний розсуд та доводи з приводу того, що у останньої відсутній доступ до вказаної квартири через конфлікт з сусідами, оскільки в незалежності від цього відповідач зобов`язана утримувати належне їй на праві власності нерухоме майно, що включає в себе, крім іншого, й обов`язок по сплаті комунальних послуг.
Що стосується доводів з приводу не встановлення факту отримання послуг відповідачем, то колегія суддів наголошує на наступному.
У частині 2 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1 та 2 статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як вже було встановлено судом, матеріали справи не містять відомостей про звернення відповідача із заявою до надавача послуг з приводу не проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , не отримання нею послуг чи неналежне отримання таких, що в силу наведених норм спростовує доводи апеляційної скарги з вказаного приводу.
Крім іншого, відповідачем не надано контр-розрахунку та не спростовано наданий розрахунок заборгованості позивачем.
Також, колегія суддів з урахуванням належності їй квартири на праві приватної спільної сумісної власності, звертає увагу відповідача на те, що остання не позбавлена можливості компенсації частки у виконанні солідарного обов`язку за сплату комунальних послуг.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
У постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі кватири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини 4 статті 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц і від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 27 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий    І.Н. Лисак

Судді:     І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк