Дата документу 22.04.2026 Справа № 336/1577/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/1577/21 Головуючий у 1-й інстанції: Коваленко П.Л.
Провадження № 22-ц/807/865/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А
при секретарі: Бєловій А.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року у справі за поданням Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про надання дозволу на реалізацію майна боржника,

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року заступник начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гайдаш О.С. звернулася до суду з поданням про надання дозволу на реалізацію майна боржника, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . 
В обґрунтування подання зазначала, що на виконанні у Лівобережному відділі державної виконавчої служби у м. Запоріжжі ПМУ МЮ (м. Одеса) перебуває зведене виконавче провадження НОМЕР_1, до складу якого входять: 
- виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа по справі №336/1577/21, виданого 12.07.2024 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 443 682,03 грн.;
- виконавче провадження НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа по справі №336/1577/21, виданого 12.07.2024 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 100 000,00 грн.;
- виконавче провадження № НОМЕР_4 з виконання виконавчого листа по справі №336/5899/22, виданого 01.08.2023 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь державного бюджету судового збору у розмірі 3 315,00 грн.
Заявник зазначає, що в ході здійснення зведеного виконавчого провадження НОМЕР_1 виконавцем не виявлено грошових коштів або рухомого майна боржника, достатніх для погашення заборгованості за виконавчими документами.
Станом на день звернення з поданням залишок боргу перед стягувачем за зведеним виконавчим провадженням НОМЕР_1 складає 546 997,03 грн. з урахуванням судового збору. Сума боргу значно перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати (160 тисяч гривень), а отже звернення стягнення на житло боржника є доцільним, співмірним та необхідним для забезпечення своєчасного виконання рішення.
В ході виконавчого провадження встановлено, що боржнику на праві власності належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та частина житлового будинку, а саме 2/3 частини за адресою: АДРЕСА_2 . 
Згідно з п. 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №2831/5 від 29.09.2016, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, до заявки на реалізацію арештованого майна додається копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.
08.05.2025 року заступником начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гайдаш О.С. зароблено запит до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради щодо осіб, які зареєстровані в будинку за адресою: АДРЕСА_2 . 
Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 12.05.2025 за вих. №06.4-06/02/11892 за даною адресою було зареєстровано чотири повнолітні особи - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та одна неповнолітня особа - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 
23.10.2025 року державним виконавцем відділу арештоване і описане майно боржника - 2/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
05.09.2025 до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району (органу опіки й піклування) направлено запит щодо надання дозволу на реалізацію 2/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в якому зареєстрована неповнолітня особа - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Згідно відповіді Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 11.09.2025 орган опіки і піклування не надає дозволу на реалізацію будинку.
Посилаючись на вказані обставини, заступник начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гайдаш О.С. просила суд надати дозвіл на реалізацію 2/3 частин будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в якому зареєстрована неповнолітня особа - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в рамках зведеного виконавчого провадження НОМЕР_2. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року подання заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Гайдаш Ольги Сергіївни, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про надання дозволу на реалізацію майна боржника задоволено.
Надано дозвіл на реалізацію 2/3 частин будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в якому зареєстрована неповнолітня особа - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, ухвалите нове судове рішення, яким у задоволенні подання відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у поданні Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) заявником було визначено склад учасників справи, а саме, ОСОБА_1 у якості відповідача, ОСОБА_2 - у якості третьої особи. Вказує, що чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена зміна статусу учасника справа самостійно судом. Проте, як вбачається з оскаржуваного судового рішення, статус ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначено судом як «зацікавлені особи». При цьому, жодного клопотання від учасників справи про заміну статусу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надходило. 
На думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції не дослідив чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок реєстрації чи вселення неповнолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до будинку за адресою: АДРЕСА_2 , чи є вказане приміщення єдиним місцем її постійного проживання, чи наявне інше приміщення у неповнолітньої ОСОБА_7 чи в осіб, які замінюють батьків, яке може використовуватись як постійне місце проживання.
Звертає увагу, що їй при підготовці апеляційної скарги стало відомо, що ОСОБА_7 є дитиною, позбавленою батьківського піклування, а її батьки за рішенням суду позбавлені батьківських прав.
Також вважає, що при зверненні до суду з поданням державний виконавець повинен був вказати або суд першої інстанції повинен був залучити до участі у справі районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району та безпосередньо неповнолітню ОСОБА_7 , чи осіб, які замінюють її батьків. Саме районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району не надала дозвіл на реалізацію майна, участь у справах подібної категорії служби у справах дітей є обов`язковим.
Крім того, судом першої інстанції залишено без уваги та не надано відповідної оцінки тому факту, що ОСОБА_1 добровільно погашає заборгованість у вказаному виконавчому провадженні шляхом сплати щомісячно суми в розмірі 1 000 грн, що дорівнює 1/4 її пенсії, яка є її єдиним джерелом існування.
Також, ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції клопотання про долучення доказів, а саме копій трьох квитанцій до платіжної інструкції від 08.12.2025 року, від 08.01.2026 року та від 09.02.2026 року кожна на суму 1 000 грн, відповідно до яких нею здійснюється погашення заборгованості у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, де стягувачем є ОСОБА_2 .
Зауважує, що квитанція від 09.02.2026 року з`явилася після постановлення оскаржуваної ухвали, також, судом першої інстанції було відмовлено у долученні квитанцій від 08.12.2025 року та від 08.01.2026 року.
Учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вимогами частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що судове рішення належним чином не виконується, в будинку АДРЕСА_2 зареєстрована неповнолітня дитина, яка не є членом сім`ї власника ОСОБА_1 , заявник просить надати дозвіл на реалізацію лише 2/3 частин зазначеного будинку, тому суд вважає за можливе задовольнити подання заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гайдаш О.С. та надати дозвіл на реалізацію майна боржника ОСОБА_1 , а саме, 2/3 частини будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в якому зареєстрована неповнолітня особа - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Шевченківським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, а саме: виконавчий лист у справі № 336/1577/21, виданий 12.07.2024 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, виконавчий лист у справі № 336/1577/21, виданий 12.07.2024 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 443 682,03 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, виконавчий лист у справі № 336/5899/22, виданий 01.08.2023 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 3 315,00 грн. 
На підставі зазначених вище виконавчих листів державним виконавцем Лівобережного відділу ДВС у м. Запоріжжі ПМУ МЮ (м. Одеса) Святченко Є.В. винесено постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 від 29.07.2024, ВП № НОМЕР_2 від 29.07.2024, ВП № НОМЕР_4 від 13.10.2025 відповідно.
Старшим державним виконавцем Лівобережного відділу ДВС у м. Запоріжжі ПМУ МЮ (м. Одеса) Манделюком Д.П. винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 23.10.2025 у ВП НОМЕР_2, а саме, 2/3 частки будинку за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 59 кв.м., житловою площею 31,9 кв.м. (літ. А). 
Зазначена вище частка житлового будинку належить на праві спільної часткової власності боржнику ОСОБА_1 , що також підтверджується відповіддю № 2286778 від 29.01.2026 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За відомостями Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради за адресою: м. Запоріжжя, пров. Віденський, буд. 4, зареєстровано чотири повнолітні особи та одна неповнолітня - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Листом голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району Федора Майера вих. № 3230/01-34/22.01-1741 від 11.09.2025 відмолено старшому державному виконавцю Лівобережного відділу ДВС у м. Запоріжжі ПМУ МЮ (м. Одеса) Д.Манделюку у задоволенні вимоги щодо надання дозволу на реалізацію майна боржника ОСОБА_1 , а саме, 2/3 частин будинку АДРЕСА_2 , в якому зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 пояснила, що вона прописала сім`ю з дітьми, які не мають іншого житла, неповнолітня дитина ОСОБА_7 в родинних відносинах з нею не перебуває.
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
Згідно статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України; право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя. Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст.55 Конституції України права кожного на судовий захист.
Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року №1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст.129-1, ч.2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Також Конституційний Суд України, взявши до уваги ст.ст.3, 8, ч.ч.1, 2 ст.55, ч.ч.1, 2 ст.129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
Конституційним Судом України наголошено, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
У Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене ст.6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява №60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява №6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява №30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява №40450/04).
На підставі аналізу ст.ст.3, 8, ч.ч.1, 2 ст.55, ст.129, ч.ч.1, 2 ст.129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Зазначені положення національного законодавства кореспондується з висновками висловленими у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» суд зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст.1 Першого протоколу до Конвенції. А у справі «Півень проти України» суд констатував порушення ст.6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання.
Крім того, у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) ЄСПЛ вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
ЄСПЛ неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції з прав людини (далі - Конвенція), також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 56848/00, § 33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
ЄСПЛ у пункті 65 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначив, що якщо йдеться саме про справи стосовно тривалості проваджень, найефективнішим рішенням є запровадження засобу, який би прискорював провадження і не допускав би надмірно тривалого провадження у справі (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» заява №36813/97, п. 183). Так само й у справах про невиконання судових рішень: будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів (див. згадане вище рішення у справі «Метаксас проти Греції», п. 19): тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст.ст.129, 129-1 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
У пункті 6 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Згідно з частиною першою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).
У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (частина п`ята статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).
У частині шостій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Підпунктом 3 пункту 3 Розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5 (далі - Порядок), яким визначено перелік документів (в електронній або паперовий формі), які подаються разом із заявкою на реалізацію арештованого майна, встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - надається копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.
У пункті 30 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкції № 512/5) визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.
У частині другій статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
Таким чином, беззаперечним є те, що, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та положення Інструкції № 512/5, державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна (постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 751/15667/15ц (провадження № 61-12151св19), від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-7501св18), від 22 жовтня 2025 року у справі № 448/778/23(провадження № 61-3764св25)).
Вимога про отримання державним або приватним виконавцем дозволу органу опіки та піклування на реалізацію майна, право власності на яке або право користування яким належить малолітній/неповнолітній дитині, встановлена задля додаткового забезпечення захисту прав цієї дитини, зокрема, передбачених статтями 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», від можливого порушення.
Отже, передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду, є неможливою.
Водночас законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.
Особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року в справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21) вказано, що «для судових рішень, які передбачають стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання держвиконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування на реалізацію житлової нерухомості є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу держвиконавцю, а також суд у випадку звернення до нього учасника виконавчого провадження щодо дій держвиконавця та/або органу опіки та піклування».
Таким чином, державний чи приватний виконавець спочатку повинен звернутися за дозволом органу опіки та піклування для реалізації житлової нерухомості, право на користування якою мають діти, а в разі відмови органу опіки та піклування, державний чи приватний виконавець з метою виконання судового рішення та забезпечення дотримання прав дітей повинен звернутися до суду (схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22), від 04 жовтня 2023 року у справі № 925/362/20, від 13 березня 2025 року у справі № 2-2116/11 (провадження № 61-7800св24)).
З метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом у порядку статті 435 ЦПК України (постанови Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22), від 15 травня 2025 року у справі № 158/3041/21 (провадження № 61-12261св24)).
Згідно із статтею 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.
Під час розгляду подання державного або приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні: чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення: чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання: чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання: яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини (постанови Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 2-537/11 (провадження № 61-5415св22), від 22 жовтня 2025 року у справі № 448/778/23 (провадження № 61-3764св25)).
У справі, що переглядаєтся, встановлено, що боржник ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 не виконала вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2023 року у справі № 336/1577/21. Неповноліттня ОСОБА_7 не перебуває з боржницею в родинних відносинах.
Отже, з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , в якому зареєстрована одна неповнолітня особа - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , при цьому 2/3 вказаного будинку належить ОСОБА_1 , заступник начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Гайдаш О.С. обґрунтовано звернулася до суду з поданням про надання дозволу на реалізацію майна боржника в рамках зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_2.
Чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, неповнолітні, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка їх замінює.
Сам по собі факт реєстрації неповнолітньої дитини не може бути достатньою підставою для відмови в задоволенні подання державного виконавця.
Суду не надано доказів, що ОСОБА_1 замінює батьків ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Доводи апеляційної скарги про те, що до розгляду справи повинен бути залучений орган опіки та піклування, спростовуються приписами ч. 4. ст. 19 СК України. 
Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність залучення до участі у справі ОСОБА_7 або осіб, які замінюють її батьків, щодо з`ясування питань чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок реєстрації та вселення неповнолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , до будинку за адресою: АДРЕСА_2 , з`ясування питань чи є вказане приміщення єдиним місцем її постійного проживання, чи наявне інше приміщення у неповнолітньої ОСОБА_7 чи в осіб, які замінюють батьків, яке може використовуватись як постійне місце проживання, то вказані доводи висновків суду не спростовують, оскільки жодних доказів, які б підтверджували наявність родинного зв`язку між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не надано, крім того, подання стосується лише 2/3 частин будинку, які належать ОСОБА_1 .
Стосовно доводів, що державним виконавцем невірно визначено склад учасників справи, колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, подання сформовано в системі «Електронний суд», в якому іноді відсутня можливість для зазначення певного статусу, тому виконавцем обрано найбільш релевалентний за змістом варіант. Крім того, вказані обставини не впливають на законність та обгрунтованосіть прийнятого рішення.
Також помилковим є твердження, що судом визначено статус «зацікавлена» особа. Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції вірно зазначено статус, який передбачений ЦПК України, а саме - заінтересована особа.
Отже, встановивши, що у ОСОБА_1 відсутнє інше майно, на яке можна звернути стягнення, чого не заперечувала і сама боржниця, яка не подала суду доказів, які вказують на наявність у неї іншого майна, на яке можна звернути стягнення, або достатніх доходів, коштів, чи рухомого майна для погашення заборгованості, суд правильно виснував про задоволення подання заступника начальника Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Гайдаш О.С. 
Апеляційний суд також враховує надзвичайну важливість принципу обов`язковості виконання судового рішення, що є важливою складовою права особи на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст.ст. 129, 129-1 Конституції України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та знаходить своє відображення в низці рішень ЄСПЛ, якими констатовано його порушення.
З урахуванням встановлених у цій справі обставин, висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі. 
Щодо клопотання  ОСОБА_1 про долучення доказів, а саме, копій трьох квитанцій до платіжної інструкції від 08.12.2025 року, від 08.01.2026 року та від 09.02.2026 року кожна на суму 1 000 грн, відповідно до яких нею здійснюється погашення заборгованості у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, де стягувачем є ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.
Нормою, яка закріплена в п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21) зазначено: «Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні…
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів».
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (відповідний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20)).
Враховуючи, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції квитанція до платіжної інструкції від 09.02.2026 року не існувала, це виключає можливість прийняття вказаного доказу судом апеляційної інстанції у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання скаржником такого доказу.
Щодо інших доказів колегія суддів зауважує, що сплата боржником 2 000 грн в рахунок відшкодування шкоди, що підтверджується копіями квитанцій до платіжної інструкції від 08.12.2025 року та від 08.01.2026 року, правильність висновків суду про задоволення подання в рамках зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_2 (з виконання виконавчого листа по справі № 336/1577/21, виданого 12.07.2024 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 443 682,03 грн.; з виконання виконавчого листа по справі № 336/1577/21, виданого 12.07.2024 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 100 000,00 грн.; з виконання виконавчого листа по справі № 336/5899/22, виданого 01.08.2023 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь державного бюджету судового збору у розмірі 3 315,00 грн.) не спростовує.
Суд першої інстанції виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судових рішень, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі, правильно застосував норми матеріального права.
Апеляційний суд перевірив доводи скаржника та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить. 
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування або зміни ухвали суду першої інстанції відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої не спростовують висновків ухвали, слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар 

Е.А. Онищенко