ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2026 року	Львів	Справа № 380/17307/24 пров. № А/857/8235/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді - Мікули О. І.,
суддів - Кузьмича С. М., Курильця А. Р., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі №380/17307/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-
суддя в 1-й інстанції – Хома О. П.,
дата ухвалення рішення – 23 січня 2026 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправними дії відповідача, що полягають у відмові у звільненні його з військової служби на підставі абз.4 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент подачі рапорту) - у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи, а саме: ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи безстроково; зобов`язати відповідача звільнити його з військової служби на підставі абз.4 пп. г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент подачі рапорту) у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи, а саме: ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи безстроково.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо повернення зареєстрованого 09 травня 2024 року рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби у запас на підставі абз.4 пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент подання рапорту) у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи, а саме: ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути зареєстрований 09 травня 2024 року рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі вимог абз. 4 пп. «г» п. 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент подання рапорту) та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням у частині задоволених позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення в цій частині прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню, покликаючись на те, що підстави для звільнення позивача з військової служби відсутні, оскільки підстава для звільнення з лав Збройних Сил України, яку зазначив у рапорті позивач (наявність матері із числа осіб з ІІ групою інвалідності), змінилась, зокрема, для звільнення з військової служби за зміненою підставою йому потрібно підтвердити необхідність здійснення постійного догляду за матір`ю. Вказує, що при розгляді рапорту позивача на день надання відповіді військовою частиною правомірно враховано нові правила, вказані у підпункті "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", тому правомірно відмовлено у задоволенні рапорту позивача. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що старший лейтенант ОСОБА_1 проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_2 ), який входить до складу НОМЕР_3 навчального центру (Військова частина НОМЕР_1 ).
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 (серія НОМЕР_4 ) його матір`ю є ОСОБА_2 , а батьком ОСОБА_3 .
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (серія 2-18 АБ №130411) ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи на підставі загального захворювання. Інвалідність встановлена безстроково.
ОСОБА_1 звернувся до в/ч НОМЕР_2 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі абз.4 пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-Х (в редакції до 18 травня 2024 року) у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи, а саме: ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи безстроково. 
Рапорт ОСОБА_1 зареєстрований в/ч НОМЕР_2 09 травня 2024 року за вх.№7154 та скерований на опрацювання до в/ч НОМЕР_1 (вих. №2488 від 13 травня 2024 року).
Представник позивача 25 червня 2024 року звернувся з адвокатським запитом до в/ч НОМЕР_2 та в/ч НОМЕР_1 про результати розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби.
Національна академія Сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного листом від 02 липня 2024 року №4164 у відповідь на адвокатський запит повідомила, що рапорт старшого лейтенанта ОСОБА_1 був зареєстрований в/ч НОМЕР_2 (№7154 від 09 травня 2024 року). Подання на звільнення старшого лейтенанта ОСОБА_1 встановленим порядком було скеровано на опрацювання до в/ч НОМЕР_1 (вих. №2488 від 13 травня 2024 року). 
За результатами опрацювання подання в/ч НОМЕР_1 матеріали для звільнення за сімейними обставинами старшого лейтенанта ОСОБА_1 були повернуті без реалізації до в/ч НОМЕР_2 (вх. №916 від 08 червня 2024 року) у зв`язку із змінами, внесеними до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме:
редакція до 18 травня 2024 року:
«у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи»
редакція з 18 травня 2024 року:
«необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я».
Враховуючи наведене вище, старшому лейтенанту ОСОБА_1 необхідно надати документи, що підтверджують відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд.
Вважаючи поведінку відповідача протиправною, позивач звернувся у суд з цим позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції враховуючи те, що у позивача є матір, яка відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 2-18 АБ №130411 є інвалідом ІІ групи, а з рапортом про звільнення з військової служби позивач звернувся до внесення змін до статті 26 Закону №2232-ХІІ, дійшов висновку про те, що відповідно до вимог абзацу 4 підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (у редакції Закону від 04 травня 2024 року) у позивача є право на звільнення з військової служби, тому повернення відповідачем рапорту без реалізації не відповідає нормам абзацу 4 підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин і з метою захисту прав позивача зобов`язав відповідача повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, зареєстрований 09 травня 2024 року, на підставі абз.4, пп.“г”, п.2, ч.4 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (в редакції на момент подання рапорту) та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

Колегія суддів зазначає, що апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тому з врахуванням ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Даючи правову оцінку висновку суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає, що такий відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі ч.1-3 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі- Закон №2262-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
За змістом ч.1-3, 6 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Видом військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до частини третьої цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
18 травня 2024 року набули чинності зміни до Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, внесені Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку” від 11.04.2024 №3633-IX.
Відповідно до пп.“г” п.2 ч.4 ст.26 Закону № 2232-ХІІ (у редакції від 18 травня 2024 року) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). 
Згідно з абз.12 п.3 ч.12 Закону №2232-ХІІ (у редакції від 18 травня 2024 року) військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
За змістом п.233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Додатком до цієї Інструкції є Перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби.
Пунктом 5 цього Переліку зазначено, що через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходить військову службу та 09 травня 2024 року звернувся із рапортом про звільнення з військової служби на підставі абз.4 пп.“г” п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній на момент подачі рапорту) у зв`язку із наявністю у нього матері, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 2-18 АБ №130411).
При цьому, матеріалами справи стверджується і не заперечується відповідачем, що рапорт ОСОБА_1 був зареєстрований в/ч НОМЕР_2 09 травня 2024 року за вх. №7154 та скерований на опрацювання до в/ч НОМЕР_1 (вих. №2488 від 13 травня 2024 року) (а.с.29).
Так, за змістом п.8 Розділу ІІІ “Особливості подання та розгляду рапортів у паперовій формі” Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 №531 (далі – Порядок №531) початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту. 
Часом подання паперового рапорту є дата передачі рапорту на погодження безпосередньому командиру (начальнику) військовослужбовця, а у разі відмови в розгляді рапорту безпосереднім командиром (начальником) - дата передачі рапорту прямому командиру (начальнику), з урахуванням вимог пункту 1 цього розділу.
У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.
Таким чином, суд першої інстанції правильно зауважив, що Порядком №531 регламентовано, що початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту, а не часу його реєстрації в службі діловодства.
Відповідно до п.9 Розділу III Порядку №531 розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється: невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;
Як зазначено вище, поданий ОСОБА_1 рапорт зареєстровано в/ч НОМЕР_2 09 травня 2024 року, тобто до внесення змін у Закон №2232-ХІІ, а тому такий повинен розглядатись за нормами, чинними на момент подачі рапорту, однак відповідач, розглянувши рапорт листом від 02 липня 2024 року повідомив, що такий повернуто без реалізації у зв`язку із змінами до статті 26 Закону №2232-ХІІ, які набули чинності 19 травня 2024 року.
Колегія суддів зазначає, що будь-яких доказів на підтвердження факту розгляду відповідачем рапорту ОСОБА_1 від 09 травня 2024 року у строки визначені п.9 Розділу III Порядку №531 матеріали справи не містять та скаржником таких не подано.
При цьому, враховуючи ту обставину, що у позивача є матір, яка відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 2-18 АБ №130411 є інвалідом ІІ групи, а тому, звернувшись з рапортом про звільнення з військової служби 09 травня 2024 року, позивач мав право на реалізацію свого права на звільнення на підставі абзацу 4 підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (в редакції Закону від 04.05.2024).
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повернення відповідачем рапорту ОСОБА_1 без реалізації не відповідає нормам абзацу 4 підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону 2232-ХІІ у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки у позивача є право на звільнення з військової служби у зв`язку із наявністю одного із своїх батьків із числа осіб з інвалідністю II групи, а тому з метою захисту прав позивача правильно зобов`язав відповідача повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, зареєстрований 09 травня 2024 року, на підставі абз.4, пп. г” п.2, частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (в редакції на момент подання рапорту) та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Крім того, колегія суддів зазначає, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі №380/17307/24 переглянуто в межах доводів апеляційної скарги та вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в решті вимог.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі №380/17307/24 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 22 травня 2026 року.