ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

27 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/16016/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),
суддів: Білак С.В., Юрко І.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року в адміністративній справі №160/16016/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила:
- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування періодів роботи ОСОБА_1 з 06.09.1978 по 04.08.1984 та з 28.04.1990 по 31.12.1998, до страхового стажу протиправною;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 з дати призначення пенсії, до страхового стажу роботу на Південному машинобудівному заводі у період з 06.09.1978 по 04.12.1978 та роботу в Дніпропетровському облдержарбітражі (наразі Господарський суд Дніпропетровської області) з 08.12.1978 по 04.08.1984 та з 28.04.1990 по 31.12.1997 з нарахуванням і виплатою недоотриманої суми пенсії.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що при призначенні пенсії, пенсійним органом не були враховані наступні періоди: з 06.09.1978 по 04.12.1978 (період роботи на Південному машинобудівному заводі), та періоди з 08.12.1978 по 04.08.1984 та з 28.04.1984 по 31.12.1997, тобто, періоди роботи в Дніпропетровському облдержарбітражі (після реорганізації - Господарський суд Дніпропетровської області). Отже, зазначене вище свідчить про помилку пенсійного органу, допущену при підрахуванні страхового стажу, що в подальшому суттєво вплинуло на не вірно визначений розмір пенсії. Будь-яких дій, направлених на виправлення такої помилки, пенсійним органом вчинено не було, що свідчить про неправомірну бездіяльність останнього, а саме, неправомірне неврахування до стажу періодів моєї роботи в Дніпропетровському облдержарбітраж (після реорганізації - Господарський суд Дніпропетровської області) з 08.12.1978 по 04.08.1984 та з 28.04.1984 по 31.12.1997. Така бездіяльність пенсійного органу продовжувалася до 01.11.2024. Після вказаної дати, за заявою позивача, допущена помилка пенсійним органом була частково виправлена, шляхом зарахування до стажу зазначених вище періодів моєї роботи в Дніпропетровському облдержарбітражі (після реорганізації - Господарський суд Дніпропетровської області). Проте, періоди - з 06.09.1978 по 04.12.1978 (період роботи на Південному машинобудівному заводі), так і не були включені відповідачем в розрахунок страхового стажу. Вказаним вище обставинам та залученим до матеріалів справи доказам, які їх підтверджують, суд взагалі ніякої оцінки не надав. Відносно ж основного документу (доказу), що підтверджує стаж роботи, та яким відповідно до статті 6 Закону України "Про пенсійне забезпечення" є трудова книжка, на яку позивач посилалася у позові, вказуючи про те, що відповідні записи в трудовій книжці повинні бути враховані відповідачем при призначенні пенсії, суд обмежився лише посиланням на те, що він критично ставиться до таких тверджень позивача. Не з?ясувавши повно і всебічно обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, не дослідивши докази, які були надані в підтвердження заявлених вимог, щодо протиправної бездіяльності відповідача при призначенні пенсії (рішення не містить посилань на дослідження вказаних доказів) судом, на думку апелянта, зроблено передчасний висновок щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог з посиланням на відсутність протиправності в діях відповідача. Щодо іншої частини позовних вимог про зобов?язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 , з дати призначення пенсії, до страхового стажу роботу на Південному машинобудівному заводі у період з 06.09.1978 по 04.12.1978 та роботу Дніпропетровському облдержарбітражі (наразі Господарський Дніпропетровської області) з 08.12.1978 по 04.08.1984 та з 28.04.1990 по 31.12.1997 з нарахуванням і виплатою недоотриманої суми пенсії, то оскаржуване рішення взагалі не містить мотивів відмови у задоволенні цієї частини позову. Дніпропетровським окружним адміністративним судом помилково визначено, що предметом спору у даній справі є право позивача на перерахунок пенсії не з дати звернення за її перерахунком (01.11.2024), а дати призначення пенсії (02.06.2020).
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до вимог ст. 311 КАС України.
Перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
05.11.2024 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про перерахунок пенсії, яка відповідно до принципу екстериторіальності була передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області. До заяви додано паспорт та довідку від 04.11.2024 №06-33/60, що підтверджується розпискою-повідомленням, яке міститься в матеріалах справи.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 11.11.2024 №045650007444 позивачу відмовлено у перерахунку пенсії, оскільки у довідці від 04.11.2024 №06-33/60 відсутній наказ на прийняття.
14.11.2024 позивачем отримано довідку Господарського суду Дніпропетровської області №06-33/80 із зазначенням наказу про прийняття на роботу.
Позивач вдруге 15.11.2024 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про перерахунок пенсії.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 22.11.2024 №045650007444 позивачу здійснено перерахунок пенсії з 01.11.2024, що підтверджується протоколом перерахунку пенсії та листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 24.12.2024 №68576-51809/М-01/8-0400/24.
Не погодившись з бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування періодів роботи з 06.09.1978 по 04.08.1984 та з 28.04.1990 по 31.12.1998, до страхового стажу, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач із заявою про перерахунок пенсії звернулась 15.11.2024, а тому відповідач здійснив перерахунок пенсії з 01.11.2024. Оскільки за результатами розгляду заяви позивача від 15.11.2024 про перерахунок пенсії, відповідачем зараховано періоди роботи до страхового стажу та здійснено перерахунок пенсії позивача з 01.11.2024, то суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність протиправності в діях відповідача, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Колегією суддів встановлено наступне.
Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).
Громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж мають право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи (стаття 8 Закону №1058-IV).
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюється у натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 11 Закону №1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають в т.ч.: громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру; фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно до статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно ст. 40 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Відповідно до ст. 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року за № 637 “Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній” передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з п. 20 вказаної постанови, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.
Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_2 від 10.10.1978 ОСОБА_1 , зокрема, працювала:
- з 06.09.1978 по 04.12.1978 на Південному машинобудівному заводі;
- з 08.12.1978 по дату звернення до суду в Дніпропетровському облдержарбітражі (з 21.06.2001 Арбітражному суді Дніпропетровської області, з 05.12.2003 Господарському суді Дніпропетровської області).
Відповідно до протоколу розрахунку пенсії від 24.04.2024 позивачу зараховано страховий стаж до 01.01.2004 – 11 років 8 місяців 24 дні.
Згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком страхового стажу, пенсійним фондом зараховано позивачу до страхового стажу періоду трудової діяльності до 01.01.2004: з 05.08.1984 по 31.08.1985 (1 рік 27 днів), з 01.09.1985 по 27.04.1990 (4 роки 7 місяців 27 днів), з 01.01.1998 по 31.12.2003 (6 років), що сукупно становить визначений в протоколі розрахунку пенсії страховий стаж до 01.01.2004 – 11 років 8 місяців 24 дні.
З наданих документів з пенсійної справи позивача, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачу при призначенні пенсії не було зараховано періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 10.10.1978 з 06.09.1978 по 04.12.1978 на Південному машинобудівному заводі та з 08.12.1978 по 04.08.1984 та з 28.04.1990 по 31.12.1997 в Дніпропетровському облдержарбітражі.
Позивач в позовній заяві стверджує, що органом пенсійного фонду при призначенні пенсії їй не повідомлялось про незарахування періодів роботи, відтак вона не була обізнана стосовно порушення власних прав в частині неналежного розрахунку пенсії.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На час первісного заповнення трудової книжки та внесення спірних записів діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 №252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 №412.
Відповідно до п.1.2 вказаної Інструкції прийом на роботу без трудової книжки не допускається.
Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженої 20.06.1974 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (у редакції, яка діяла на момент заповнення трудової книжки в спірні періоди роботи) питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 “Про трудові книжки робітників та службовців” та даною Інструкцією.
Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 “Про трудові книжки робітників та службовців” встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 13 вказаної постанови “Про трудові книжки робітників та службовців” при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
При цьому, відповідно до пункту 18 вказано постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
В подальшому порядок ведення трудових книжок регулювався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (надалі - Інструкція №58).
Згідно пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Відповідно до п.4.1 Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
З положень пункту 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників вбачається, що необхідним реквізитом під відповідним записом у трудовій книжці працівника є печатка.
Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.
Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження її трудового стажу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року, справа № 275/615/17, провадження №К/9901/768/17.
Вказана позиція кореспондується з нормами Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637), відповідно до пункту 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року “Про трудові книжки працівників” відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 року у справі №677/277/17, провадження №К/9901/1298/17.
Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
З аналізу наведених норм, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, наведені відповідачем підстави для неврахування періодів роботи не можуть бути визнані належною підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що не зарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Колегія суддів вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. 
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем при обрахуванні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії.
Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Колегією суддів проаналізовано трудову книжку позивача серії НОМЕР_2 від 10.10.1978 та встановлено, що зі змісту наданої позивачем трудової книжки можливо встановити назву підприємства та період роботи з аналізу усіх граф трудової книжки.
Відповідачем не надано жодних пояснень або доказів підстав незарахування позивачу спірних періодів роботи до страхового стажу при призначенні пенсії.
Крім того, органи Пенсійного фонду наділені правом звернення до підприємств із відповідними запитами щодо підтвердження певних відомостей щодо особи, яка звертається за призначенням пенсії.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Враховуючи наявність безпідставного неврахування періодів трудової діяльності позивача до страхового стажу згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 10.10.1978 з 06.09.1978 по 04.12.1978 на Південному машинобудівному заводі та з 08.12.1978 по 04.08.1984 та з 28.04.1990 по 31.12.1997 в Дніпропетровському облдержарбітражі, колегія суддів прийшла до висновку про наявність тривалої безпідставної бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування періодів роботи ОСОБА_1 з 06.09.1978 по 04.12.1978 на Південному машинобудівному заводі та з 08.12.1978 по 04.08.1984 та з 28.04.1990 по 31.12.1997 в Дніпропетровському облдержарбітражі з дати призначення пенсії.
Верховний Суд у постанові від 01.04.2021 у справі №280/4453/18 дійшов правового висновку про те, що проступок, пов`язаний із триваючим безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом, визнається триваючим порушенням. Триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності) та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом; припиненням дії відповідної норми закону.
Також, визначення терміну «триваюче правопорушення» надано у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №242/924/17, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.09.2022 у справі №140/1770/19. Відповідно до позиції Верховного Суду у справі №242/924/17, «триваюче» правопорушення це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом.
Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом певного проміжку часу. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.
Аналогічне визначення триваючого правопорушення викладено у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №464/2638/17.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 17.11.2021 у справі №554/10413/15-а зазначив, що триваюче правопорушення повинне бути припинено та усунуто на майбутнє. З огляду на це, строк звернення до суду не застосовується до вимог, спрямованих на захист від триваючого порушення.
У постанові від 23.10.2019 у справі № 127/2-2177/2005 Верховний Суд наголосив на тому, що бездіяльність на відміну від дії не має моменту вчинення. Бездіяльність має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого вчинення особою протиправних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим, неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
В постанові від 20.02.2025 у справі №9901/309/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що триваючим вважають правопорушення, яке починається з будь-якої протиправної дії чи бездіяльності, коли винна особа не виконує конкретний покладений на неї обов`язок або виконує його неповністю чи неналежним чином, а потім така бездіяльність триває протягом певного проміжку часу до моменту виконання установлених обов`язків або виявлення правопорушення.
Тобто протиправна бездіяльність не закінчується після спливу законодавчо визначено строку, а продовжує тривати доти, допоки не будуть встановлені обставини, які дозволять визначити, чи були дотриманні приписи закону в точному його розумінні.
Велика Палата Верховного Суд констатувала, що строк звернення до суду існує не для того, щоб надавати можливість суб`єкту владних повноважень уникнути відповідальності.
Триваюче право повинно бути захищено, а триваюче порушення - припинено, тобто протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути оскаржена до суду в будь-який час за весь період, протягом якого вона триває.
В іншому разі суб`єкт владних повноважень отримав би легітимацію з боку держави у формі забезпечення можливості зловживання правом та безкінечне продовження протиправної поведінки з огляду на відсутність дієвого механізму спонукання до виконання обов`язку.
Враховуючи зміст позовних вимог та встановлену судом апеляційної інстанції протиправну бездіяльність відповідача щодо незарахування спірних періодів роботи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 з дати призначення пенсії, до страхового стажу період роботи на Південному машинобудівному заводі у період з 06.09.1978 по 04.12.1978 та період роботи в Дніпропетровському облдержарбітражі (Господарський суд Дніпропетровської області) з 08.12.1978 по 04.08.1984 та з 28.04.1990 по 31.12.1997 з нарахуванням і виплатою недоотриманої суми пенсії.
Водночас позивач просить визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо незарахування періодів роботи з 06.09.1978 по 04.08.1984 та з 28.04.1990 по 31.12.1998, до страхового стажу, проте таке визначення періодів роботи не відповідає даним трудової книжки, оскільки підтвердженим страховим стажем позивача є періоди з 06.09.1978 по 04.12.1978, з 08.12.1978 по 04.08.1984 та з 28.04.1990 по 31.12.1997.
З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, чим допустив порушення норм матеріального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при постановлені рішення допустив порушення норм матеріального права, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні з позовною заявою сплачено судовий збір у розмірі 1937,92 грн за дві вимоги немайнового характеру.
Враховуючи, що позовна заява містить одну вимогу немайнового характеру та похідну від неї вимогу, ставка звернення до суду з цим позовом складає 968,96 грн, які підлягають стягненню на користь позивача, оскільки основну вимогу задоволено.
Інша сума судового збору має характер надмірно сплаченого судового збору, яка не підлягає стягненню з відповідача та може бути повернута в порядку, встановленому ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 317, 321, 322, 327, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року в адміністративній справі №160/16016/25 - задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року в адміністративній справі №160/16016/25 - скасувати.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування періодів роботи ОСОБА_1 на Південному машинобудівному заводі з 06.09.1978 по 04.12.1978 та в Дніпропетровському облдержарбітражі (Господарський суд Дніпропетровської області) з 08.12.1978 по 04.08.1984 та з 28.04.1990 по 31.12.1997 до страхового стажу.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 з дати призначення пенсії до страхового стажу період роботи на Південному машинобудівному заводі у період з 06.09.1978 по 04.12.1978 та період роботи в Дніпропетровському облдержарбітражі (Господарський суд Дніпропетровської області) з 08.12.1978 по 04.08.1984 та з 28.04.1990 по 31.12.1997 з нарахуванням і виплатою недоотриманої суми пенсії.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку, у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко 

суддя С.В. Білак 

суддя І.В. Юрко