П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/8289/25	

Перша інстанція: суддя Мельник О.М.,
повний текст судового рішення
складено 30.12.2025, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючої судді Голуб В.А.,
суддів Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року у справі № 400/8289/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради, третя особа Південноукраїнська міська рада про стягнення 40 270, 50 грн,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради, за участі третьої особи - Південноукраїнської міської ради про стягнення відшкодування внаслідок невиконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 у справі № 400/5845/24 про поновлення на посаді за період з 30.06.2025 по 01.08.2025 в сумі 40 270, 50 грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 суд задовольнив позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради, третя особа Південноукраїнська міська рада про стягнення 40 270, 50 грн. Стягнув з Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 по справі № 400/5845/24 про поновлення на посаді за період з 30.06.2025 до 01.08.2025 в сумі 40 270, 50 грн. 
Не погоджуючись із рішенням суду, представник Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради подав апеляційну скаргу. Апелянт вказав, що Виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради не є належним виконавцем рішення у справі № 400/5845/24, та звернув увагу на те, що саме на Південноукраїнську міську раду було покладено обов`язок щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді. При цьому під час розгляду справи суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради є лише одним із багатьох виконавчих органів, утворених міською радою, і не дослідив реальний розподіл повноважень між ними, внаслідок чого безпідставно та необґрунтовано вирішив стягнути грошові кошти саме з виконавчого комітету. Апелянт наголошує, що порушення прав позивача відбулося виключно внаслідок протиправної бездіяльності Південноукраїнської міської ради. Проте в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не надав правової оцінки вказаній бездіяльності міської ради, поклавши обов`язок сплатити позивачу грошові кошти виключно на іншого відповідача - Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради.
Враховуючи вищевикладене, апелянт просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу. Так, ОСОБА_1 вказав, що виконавчий комітет створений для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування, тому стягнення середнього заробітку за невиконання міською радою рішення суду покладається саме на Виконавчий комітет, а не на міську раду. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» саме Виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради є тією юридичною особою, яка є роботодавцем для працівників апарату міської ради. На переконання позивача, саме на Виконавчий комітет покладено організаційно-розпорядчі та фінансові повноваження щодо виконання рішень судів, і покладення обов`язку сплатити середній заробіток є законним і обґрунтованим. Тому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Третя особа Південноукраїнська міська рада правом на подання відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не скористалась.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 КАС України, встановив наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Південноукраїнської міської ради Миколаївської області від 23.05.2024 № 1744 звільнено ОСОБА_1 з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 по справі № 400/5845/24 позивача було поновлено на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради та вказано, що рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню .
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2025 по справі № 400/5845/24 рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року залишено без змін.
17.03.2025 ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду по справі № 400/5845/24 було встановлено судовий контроль та зобов`язано Південноукраїнську міську раду до 17.05.2025 подати до Миколаївського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 у справі 400/5845/24. 
У зв`язку з не виконанням рішення суду та не поновлення на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, позивач неодноразово звертався до суду з позовами про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 по справі № 400/5845/24.
Станом на дату подання позову, звіт про виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 по справі № 400/5845/24 не затверджено.
У зв`язку із подальшою затримкою виконання рішення суду по справі № 400/5845/24 від 13.02.2025 та не поновлення позивача на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, позивач звернувся з цим позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 30.06.2025 по 01.08.2025 в сумі 40 270, 50 грн.
Аналізуючи встановлені фактичні обставини, суд вбачає, що спір в даному випадку виник через зволікання відповідача у виконанні рішення суду по справі № 400/5845/24, спираючись на те, що Південноукраїнська міська рада, в силу Закону, є колегіальним органом. Зокрема, 11.09.2025 на 63-й позачерговій сесії Південноукраїнської міської ради VII скликання розглядалось питання "Про виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.02.20255 по справі № 400/5845/241", але проект не набрав необхідної кількості голосів для його прийняття. 25.09.2025 на 64-й позачерговій сесії, питання щодо поновлення позивача на посаді не включалось до порядку денного. 16.10.2025 року - 65 сесія не відбулась. 
Місцевий суд вказав, що рішення суду від 13.02.2025 по справі № 400/5845/24 станом на час розгляду цієї справи не виконано, ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради не поновлено, що і зумовило звернення позивача до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що невиконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді є підставою для стягнення на його користь середнього заробітку.
Перевіряючи правомірність та законність дій відповідача у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.
Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У силу ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю від 10.12.1971 № 322-VIII (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Аналіз зазначених вище норм вказує на те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.
Добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не залежить від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєве важливих прав та інтересів громадян і держави.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
За правилами ст. 236 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця, у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, виплатити працівнику середній заробіток за час затримки.
Таким чином, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України, суду належить встановити, чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення з`ясуванню підлягає період цієї затримки, який обраховується від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі; та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Як вбачається із обставин справи, що предметом спору у даній справі є період затримки виконання рішення суду по справі № 400/5845/24 з 30.06.2025 по 01.08.2025 в частині негайного поновлення на посаді ОСОБА_1 .
При цьому, сторонами не заперечуються обставини щодо невиконання рішення суду.
Відтак, згідно зі ст. 236 КЗпП України позивач набув право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді.
В доводах апеляційної скарги Виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради посилається на те, що він є неналежним відповідачем у даній справі, тобто органом, на який має бути покладений обов`язок щодо виплати позивачу відшкодування, передбаченого ст. 236 КЗпП України.
Апелянт зазначає, що таким органом є безпосередньо Південноукраїнська міська рада, а не її виконавчий комітет, оскільки саме на міську раду судовим рішенням по справі № 400/5845/24 покладено обов`язок щодо поновлення позивача на посаді.
Надаючи оцінку вказаним доводам апелянта, судова колегія виходить з наступного.
Приписами ст. 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» визначено, що прийняття на службу в органи місцевого самоврядування на посади заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради здійснюється шляхом затвердження відповідною радою, в той час як прийняття на службу в органи місцевого самоврядування на посади керівників відділів, управлінь та інших працівників органів місцевого самоврядування здійснюється шляхом призначення відповідно сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.
Таким чином, як прийняття позивача на посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Південноукраїнської міської ради, так і поновлення на ній має бути здійснено Південноукраїнською міською радою.
При цьому, колегія суддів зазначає, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), а виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами (ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відповідно до ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження, зокрема, здійснення в установленому порядку фінансування видатків з місцевого бюджету.
Видатки місцевого бюджету формуються відповідно до розмежування видатків між бюджетами, визначеного Бюджетним кодексом України, для виконання повноважень органів місцевого самоврядування.(ч. 4 ст. 64 Закону).
Відповідно ст.ст. 77, 78 Бюджетного кодексу України місцеві бюджети затверджуються рішенням відповідної місцевої ради до 25 грудня (включно) року, що передує плановому.
Забезпечення виконання місцевих бюджетів покладається на виконавчі органи відповідних місцевих рад.
Отже, виконком створений для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування, тому стягнення середнього заробітку за невиконання міською радою рішення суду покладається саме на виконком, а не на міську раду.
На відміну від Південноукраїнської міської ради, виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради є юридичною особою з відкритими рахунками у органах Державної казначейської служби.
До того ж, судовим рішення по справі № 400/5845/24, яке набрало законної сили, обов`язок щодо виплати на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди покладено саме на Виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради, а не на міську раду, як колегіальний орган, який в силу Закону приймає рішення про затвердження позивача на посаді.
Стосовно посилання відповідача на те, що виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради не має жодного впливу на дії та рішення колегіального органу - Південноукраїнської міської ради, а тому не може нести відповідальність за дії та рішення, які прийняті/не прийняті Південноукраїнською міською радою, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена ст. 236 КЗпП України, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Тобто, відповідальність не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді та пов`язана виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Отже, встановлення вини роботодавця при вирішенні питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за ст. 236 КЗпП України не являється за необхідне.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими відповідні доводи апелянта щодо заявлення позовних вимог ОСОБА_1 до не належного відповідача.
За правилами п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 по справі № 400/5845/24 встановлено, що середній заробіток позивача за один день, виходячи з двох останніх місяців роботи перед звільненням, складав 1 610, 82 грн.
Період затримки у цій справі становить з 30.06.2025 по 01.08.2025 включно та складає 25 робочих днів.
Отже, сума, яка підлягає стягненню з відповідача внаслідок затримки роботодавцем виконання рішення суду про поновлення на роботі, складає 25 х 1 610, 82 грн. = 40 270,50 грн.
З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС України.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 322, 325 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року у справі № 400/8289/25 - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2025 року у справі № 400/8289/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради, третя особа Південноукраїнська міська рада про стягнення 40 270, 50 грн, - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		В.А. Голуб	
Судді	  	Ю.В. Осіпов   В.О. Скрипченко