ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/15794/25	Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/621/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого — Гірського Б.О.
суддів — Костіва О.З., Храпак Н.М.
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №607/15794/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Калінін Сергій Костянтинович на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2026 року (ухвалене суддею Стельмащуком П.Я.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулось до суду з вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог зазначали, що 20.04.2021 року ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №3550765, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит 8000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом, інших платежів та можливих штрафних санкцій. 
Вказували на те, що 23.07.2021 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ ФК «Кредит-Капітал» уклали Договір відступлення прав вимоги №74-МЛ, відповідно до умов якого ТОВ ФК «Кредит-Капітал» стало новим кредитором та отримало право грошової вимоги, в тому числі і до ОСОБА_1 за кредитним договором №3550765.
Стверджували, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого сума заборгованості відповідача становить 34 300 грн., з яких: 8 000 грн. – прострочена заборгованість за кредитом, 25 500 грн. - прострочена заборгованість за відсотками, 800 грн. - прострочена заборгованість за комісією.
Оскільки кошти у добровільному порядку не повернуті, просили позов задовольнити та стягнути з відповідачки на свою користь вищезазначений розмір заборгованості.
Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №3550765 від 20.04.2021 року в розмірі 33 500 грн., з яких: 8 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 25 500 грн. - заборгованість за відсотками.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» 2 365,96 грн. судового збору та 2 930,10 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Калінін С.К. просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, стягнути з позивача на користь відповідача 6 000 грн. витрат на правничу допомогу та судові витрати по сплаті судового збору.
Заперечуючи факт укладення кредитного договору, посилається на відсутність електронного підпису ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором у пункті 10 кредитного договору, в графіку платежів, що є додатком №1 до кредитного договору та в анкеті заяві.
Звертає увагу на висновки Верховного Суду, що містяться в постанові від 04.02.2026 року у справі №758/14925/23, щодо визначення алгоритму перевірки факту укладення договору мікрокредиту в електронній формі.
Вказує на те, що позивачем не було надано електронного файлу з оригіналом електронного договору, для перевірки факту його підписання відповідачкою електронним підписом.
Вважає, що для відступлення права вимоги необхідним є існування самого зобов`язання, за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог, а договір про споживчий кредит № 3550765 від 20.04.2021 не є укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «МІЛОАН», відсутні підстави вважати, що позивач набув права вимоги на підставі укладеного між ним та ТОВ «МІЛОАН» договору відступлення прав вимоги № 74-МЛ від 23.07.2021 року до ОСОБА_1 .
Посилається на те, що доказів того, що картковий рахунок № НОМЕР_1 належить або використовувався відповідачем матеріали справи не містять.
Звертає увагу на те, що на копії платіжного доручення наявний лише підпис та печатка ТОВ «МІЛОАН», що не може свідчити про те, чи відправлялось таке платіжне доручення до банку, та чи виконувалось воно банком.
Звертає увагу на те, що надана копія кредитного договору не містить реквізитів банківського рахунку, на який ТОВ «МІЛОАН» мало перерахувати кредитні кошти в розмірі 8 000 грн.
Вважає, що проведений позивачем розрахунок заборгованості не відповідає вимогам закону та долученому Графіку розрахунку, оскільки нарахований за межами строку кредитування визначеному в договорі.
Звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів зміни умов договору в частині строку надання кредиту та того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту.
Вважає, що визначений позивачем розмір заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом за договором № 3550765 від 20.04.2021 року в розмірі 25 500 грн., не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
В силу положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
20.04.2021 року ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 уклали договір про споживчий кредит №3550765 (індивідуальна частина), який зі сторони відповідача підписаний одноразовим ідентифікатором F99323.
Відповідно до умов договору, ТОВ «Мілоан» зобов`язується надати відповідачу кредит в розмірі 8000 грн (п.п. 1.1., 1.2). Кредит надається строком на 15 днів з 20.04.2021 (строк кредитування) (п.1.3). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 05.05.2021 (п.1.4). Комісія за надання кредиту 800 грн, яка нараховується за ставкою 10 відсотків від суми кредиту одноразово (п.1.5.1). Проценти за користування кредитом 1500,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.5.2). Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.6). Тип процентної ставки за цим договором: фіксована (п.7.1). Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п.2.1).
В п.2.3 договору сторони визначили порядок пролонгації договору на пільгових або стандартних (базових) умовах.
Згідно п.2.3.1.1. пролонгація на пільгових умовах: позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на веб-сайті товариства і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою визначеною п.1.5.2 договору.
Згідно п.2.3.1.2 пролонгація на стандартних (базових) умовах: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутність заборгованості перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною у п.1.6 договору. У випадку, якщо позичальник протягом періоду на який продовжено строк кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах , такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах.
Цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства (п.6.1 договору).
Згідно з довідкою про ідентифікацію ТОВ «Мілоан», ОСОБА_1 ідентифікована ТОВ «Мілоан». Акцепт договору підписаний позичальником із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором F99323, дата і час відправки ідентифікатора 19.04.2021 22:00, номер телефону на який було відправлено ідентифікатор НОМЕР_2 .
Відповідно до додатку №1 до договору про споживчий кредит №3550765 від 20.04.2021, який є графіком платежів, зазначено дату платежу 05.05.2021 та суму до сплати: кредит 8000 грн.; комісія за надання кредиту 800 грн.; проценти 1500 грн.
Платіжним дорученням №44230333 від 20.04.2021 року ТОВ «Мілоан» доручило ТОВ «ФК «Елаєнс» перерахувати ОСОБА_1 на картку № НОМЕР_1 грошові кошти, згідно із договором №3550765, у сумі 8 000 грн.
23.07.2021 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали договір відступлення прав вимоги №74-МЛ, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за плату, а ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» приймає належні ТОВ «Мілоан» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками.
Права вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього договору, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості (пп. 6.2.3 Договору).
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору про відступлення прав вимог №74-МЛ від 23.07.2021 року до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», зокрема, перейшло право вимоги за договором про споживчий кредит №3550765 від 20.04.2021, позичальником за яким є ОСОБА_1 , сума виданого кредиту 8 000 грн., залишок по тілу кредиту 8 000 грн., залишок по відсотках 25 500 грн., залишок по комісії 800 грн. Загальна сума заборгованості 34 300 грн.
Претензією №20955379/1139 від 13.06.2025 року позивач повідомив відповідача про відступлення права вимоги та висловив вимогу про сплату боргу в сумі 34 330 грн. протягом 3 днів.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт укладення кредитного договору, факт отримання відповідачем грошових коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення, однак вважав, що слід відмовити у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 800 грн. одноразової комісії за надання кредиту, оскільки положення кредитного договору щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору.
Колегія суддів не погоджується в повній мірі із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Рішення місцевого суду в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується, а тому в цій частині не переглядається.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 634, 638 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
В ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Із зазначеного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, у тому числі, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно із ч. 3 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 1077 ЦПК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
За положеннями ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що право вимоги за кредитним договором №3550765 від 20.04.2021 року перейшло від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на підставі договору відступлення прав вимоги №74-МЛ від 23.07.2021 року, оскільки на підтвердження факту переходу права вимоги позивачем надано належні та допустимі докази, а саме договір відступлення прав вимоги та витяг з реєстру боржників, відповідно до якого до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №3550765.
Також суд першої інстанції вірно виснував про те, що підписання сторонами електронними підписами Договору про споживчий кредит №3550765 від 20.04.2021 підтверджує їх волю, спрямовану на набуття цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Відповідно до п.п. 6.1 Договору цей кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства.
Відповідно до п. 6.5 Договору цей Договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.
Відтак місцевий суд правильно вважав, що підписання договору про споживчий кредит №3550765 від 20.04.2021 року свідчить про те, що ОСОБА_1 усі умови договору зрозуміла та підтвердила те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору.
Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що договір про споживчий кредит №3550765 від 20.04.2021 року, підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому саме з 20.04.2021 року між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами.
Колегія суддів звертає увагу на те, що за встановленими в цій справі обставинами кредитний договір між сторонами було укладено в електронній формі, із застосуванням електронного підпису. Ідентифікація ОСОБА_1 в особистому кабінеті здійснена відповідно до вимог чинного законодавства, з використанням особистих даних відповідача, а саме: паспорта, ідентифікаційного коду, номера телефону.
Враховуючи, що без отримання SMS-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між товариством і відповідачем не був би укладений, апеляційний суд доходить висновку, що кредитний договір в електронній формі був укладений відповідачем згідно із Законом України «Про електронну комерцію». Він вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. До таких висновків у схожих правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 14.06.2022 у справі №757/40395/20.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 13 Закону України «Про електронну комерцію».
Посилання апеляційної скарги на висновки Верховного Суду, що містяться в постанові від 04.02.2026 року у справі №758/14925/23, є нерелевантним, оскільки в цій постанові Верховний Суд вважав, “що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, яке впливає на правильність вирішення спору, оскільки всі висновки у справі ґрунтуються на підставі дослідження копій доказів, які, на думку позивача, доводять факт укладення кредитного договору між сторонами та фактичного перерахування коштів відповідачу, яка ставила під сумнів надані позивачем докази, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді. Жоден із судів не виконав вимог статті 95 ЦПК України та не витребував у заявника оригіналів електронних доказів, незважаючи на клопотання відповідача. І це є порушенням принципу змагальності сторін.”
Однак, всупереч зазначеному, у справі що переглядається, представник відповідача клопотання про витребування оригіналів електронних доказів не заявляв, а тому вказані доводи, апеляційний суд відхиляє.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Так, підпунктом 2.1. п. 2 договору передбачено, що кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
Водночас ані кредитний договір, ані інші матеріали справи, не містять реквізитів банківського рахунку/картки, на який ТОВ «Мілоан» мало перерахувати кредитні кошти в сумі 8 000 грн. відповідачу, зокрема, і того, що зазначений у вищезазначеному платіжному дорученні.
Таким чином, додане до позовної заяви платіжне доручення, що завірене лише підписом уповноваженої особи і печаткою ТОВ «Мілоан», із зазначенням неповного номера банківської картки, належність якої не встановлено, не є належним і достовірним доказом надання відповідачу кредитних коштів на виконання умов саме кредитного договору.
Крім того, позивач не звертався до суду із клопотанням про витребування доказів належності цього рахунку відповідачу та отримання відповідачем кредитних коштів. 
Більше того, надане позивачем платіжне доручення не містить відповідної відмітки про виконання банківською установою платіжного доручення.
З урахуванням зазначеного, у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з не доведеністю факту перерахування відповідачу грошових коштів за кредитним договором.
На підставі вищенаведеного, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Щодо судових витрат.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідачем сплачено 665,60 грн. судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення та 3 633,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
За таких обставин, з позивача слід стягнути на користь відповідача судовий збір за розгляд даної справи у розмірі 4 299,2 грн.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі представник відповідача просить стягнути з позивача на користь відповідача 6 000 грн. витрат на правничу допомогу.
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції, зокрема надав: копію договору №б/н/26 про надання професійної правничої допомоги від 20.03.2026 року, укладеного між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро “Калінін і Партнери”; акт виконаних робіт, згідно якого надано послуги із складання, оформлення, подання до Тернопільського апеляційного суду в інтересах клієнта апеляційної скарги на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.01.2026 року у даній справі (термін виконання (обсяг) - 12 год. (40 стор.), вартість 6 000 грн.
Так, судові витрати відповідача на професійну правничу (правову) допомогу у суді апеляційної інстанції підтверджені належними та допустимими доказами, вимоги ч.8 ст. 141 ЦПК України дотримані.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.
За загальним правилом, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони в разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21.
Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Наведені висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23.
У постановах від 19 лютого 2022 року в справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з урахуванням конкретних обставин справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Вирішуючи чи є розмір витрат на правничу допомогу обґрунтованим і пропорційним до предмета спору в цій справі, колегія суддів вважає, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 6 000 грн. не відповідають критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних, неминучих, а також не відповідають складності даної справи.
Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі та складність даної справи, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що відшкодуванню на користь відповідача підлягають витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 141 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2026 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (вул. Смаль-Стоцького, 1, корпус 28, м. Львів, код ЄДРПОУ – 35234236) в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) 3 000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, а також 4 299,2 грн. сплаченого судового збору за розгляд даної справи.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повна постанова складена 22 травня 2026 року.

Головуючий:       Гірський Б.О.

Судді:        Храпак Н.М.

Костів О.З.