справа № 757/34416/24-ц
головуючий у суді І інстанції Ільєвої Т.Г.
провадження № 22-ц/824/1430/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

08 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф., 
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гулько Жанни Вікторівни на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоренко Владислави Володимирівни про визнання недійсними договору дарування та скасування запису про державну реєстрацію права власності, -
в с т а н о в и в :
У серпні 2024 року до ОСОБА_2 звернулася до Печерського районного суду міста Києва з указаним позовом, у якому просила суд: 
визнати недійсним договір дарування, серія та номер: 770, виданий 05 квітня 2024 року, квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа, місто Київ Федоренко В.В.;
скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру № 97 загальною площею (кв.м): 62, житлова площа (кв.м): 18.9, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 72446671 від 05 квітня 2024 року, приватний нотаріус Федоренко В.В., Київський міський нотаріальний округ, місто Київ.
Позов обґрунтовано тим, що ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2024 року відкрите провадження у справі № 235/1105/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення ринкової вартості квартири АДРЕСА_4 , у розмірі 4 888 001 грн, яка витребувана за рішенням суду.
На час відкриття провадження у справі № 235/1105/24 відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухомого майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, інформаційна довідка 363504173 від 27 січня 2024 року. 
Відповідач ОСОБА_1 після відкриття провадження у справі № 235/1105/24, з метою утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, здійснив відчуження (шляхом укладення договору дарування від 05 квітня 2024 року) належного йому на праві власності нерухомого майна - квартири АДРЕСА_5 .
Вказує, що відповідач діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси позивача і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. 

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 .
Визнано недійсним договір дарування, серія та номер: 770, від 05 квітня 2024 року, квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа Федоренко В.В.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 816 грн 80 коп. у рівних частинах.
В іншій частині вимог - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний договір дарування від 05 квітня 2024 року укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_1 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення, а саме: вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_1 під час існування майнового спору за його участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Гулько Ж.В. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду про відчуження відповідачем квартири з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання перед позивачкою не відповідає дійсності, оскільки 
указане майно не було відчужене на безоплатній основі, що вбачається зі змісту договору, у якому зазначено його вартість.
після відчуження спірного майна (дарування квартири за адресою: АДРЕСА_6 ) у власності відповідача ОСОБА_1 залишилось майно, яке й наразі перебуває у його власності, а саме - земельна ділянка та будинок у місті Слов`янську. 
Позивачу про це відомо, оскільки ОСОБА_2 подавала виконавчий лист про звернення стягнення на вищевказане майно у місті Слов`янську, але у подальшому сама його відкликала. Таким чином, позивач ОСОБА_2 навмисно вводить суд в оману щодо відсутності у власності боржника іншого майна.
Вказує, що ОСОБА_1 не знав про існування цієї цивільної справи, а також усіх інших справ стосовно нього (зокрема, рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2022 року та заочного рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2024 року), оскільки з грудня 2021 року він перебуває за кордоном.
Зазначає, що твердження суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 зловживає своїми цивільними правами на шкоду інших осіб є цілком хибними та безпідставними, він, навпаки, проявив належну правову поведінку та одразу після з`ясування факту наявності цивільних проваджень, звернувся за правовою допомогою та наразі належними чином виконує покладені на нього, як на учасника справи, обов`язки.
Посилається на те, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту обізнаності ОСОБА_1 про існування позовів стосовно нього суду не надано. Таким чином, це виключно припущення позивача, які не підкріплені ніякими фактами, та навпаки, спростовуються фактичними обставинами та наданими відповідачем доказами.
Вказує, що підготовче судове засідання у межах вищевказаної цивільної справи було закрито 16 грудня 2024 року. 
Разом з тим, розгляд справи по суті було призначено також на 16 грудня 2025 року. 
При цьому, в ухвалі про призначення справи до судового розгляду навіть не вказано час проведення судового засідання, зазначено тільки дату - 16 грудня 2024 року.
Таким чином, на думку апелянта, відповідач не був належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи, а також правові підстави для розгляду справи у заочному порядку були відсутні.

Не погоджуючись із заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року, адвокатом ОСОБА_1 - Гулько Ж.В. було подано заяву про перегляд заочного рішення. 
Розгляд заяви було призначено на 26 травня 2025 року.
23 травня 2025 року адвокатом ОСОБА_1 - Гулько Ж.В. подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням в іншому судовому засіданні, але судом першої інстанції було безпідставно проігноровано клопотання адвоката Гулько Ж.В. та відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення. 
Ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції, суд виходив з того, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи через оголошення.
Наголошує, що судова повістка за місцем постійного проживання не надходила, тому ОСОБА_1 не прибув в судове засідання та не повідомив про поважність неявки, оскільки взагалі не знав про існування судової справи.
Вказує, що суд першої інстанції хибно вважає, що апелянт намагався ухилитися від сплати боргового спору шляхом переоформлення майна та квартири, оскільки відповідач не знав про існування боргового спору і розпоряджався майном на власний розсуд. Жодних обмежень щодо цієї квартири не було.
Від представника ОСОБА_2 - адвоката Гулько Ж.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 757/11526/19-ц, в ОСОБА_2 витребувано на користь ОСОБА_4 (спадкоємця) квартиру АДРЕСА_7 . Відповідно до матеріалів справи - ОСОБА_1 був залучений у якості співвідповідача. Рішення суду у справі № 757/11526/19-ц набуло законної сили та було виконано. 
При розгляді справи № 757/11526/19-ц судом було з`ясовано, що спірне майно (квартира АДРЕСА_8 ) 23 січня 2019 року вибула із володіння спадкодавця на підставі підробленого договору дарування квартири від 20 серпня 2010 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (відповідач 1). 
У подальшому спірна квартира була відчужена ОСОБА_6 ОСОБА_1 
02 серпня 2019 року ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/30094/19, у межах кримінального провадження із розслідування шахрайських дій щодо заволодіння квартирами у місті Києві, на квартиру АДРЕСА_7 було накладено судовий арешт. Відповідно до рішення суду, сторінка 2 абз. 3 : «Як убачається з матеріалів клопотання, ОСОБА_7 , за попередньою змовою з ОСОБА_8 та іншими невстановленими особами шляхом використання завідомо підроблених офіційних документів, шляхом обману заволоділи квартирою .... АДРЕСА_7 .
Реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_1 19 жовтня 2019 року відбулась тому, що відомості щодо прийнятого обтяження квартири (арешт Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/30094/19) були внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно лише 06 листопада 2019 року, індексний номер рішення 49558117, що підтверджується витягом з реєстру обтяжень.
Після придбання спірної квартири ОСОБА_1 , дізнавшись про наявне обтяження на квартиру, яка є предметом діючого кримінального провадження № 12017100100011244 та придбана при використанні завідомо підроблених офіційних документів шляхом обману, 20 грудня 2019 року звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва через свого адвоката щодо зняття арешту з квартири АДРЕСА_7 . 
24 грудня 2019 року ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/48698/19 арешт з квартири АДРЕСА_7 було знято. У прийнятому судовому рішенні, зазначено, сторінка 2 абз. 9:«... власником квартири АДРЕСА_7 був ОСОБА_6 . В той же час, з клопотанням про скасування арешту майна адвокат Бухун Ю.В. звернувся від імені іншої особи - ОСОБА_1 , при чому на підтвердження права власності останнього на арештоване майно долучив до матеріалів клопотання про скасування арешту майна копії договору купівлі-продажу квартири від 19 жовтня 2019 року...»
Після зняття арешту ОСОБА_1 продав квартиру ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09 січня 2020 року. 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 757/11526/19-ц квартира була витребувана у ОСОБА_2 .
У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих їй за наслідками витребування квартири за рішенням суду у справі № 757/11526/19-ц на користь третьої особи на підставах, що винили до продажу товару.

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2024 року у справі № 235/1105/24 позов задоволено.
Ухвалою Заводського районного суду міста Кам`янське Дніпропетровської області від 22 липня 2025 року заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 травня 2024 року скасовано. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін в судове засідання на 23 жовтня 2025 року.
Після відкриття Красноармійським міськрайонним судом Донецької області провадження у справі № 235/1105/24 відповідач ОСОБА_1 здійснив відчуження, шляхом укладення 5 квітня 2024 року договору дарування № 770 своїй матері ОСОБА_3 належного йому на праві власності нерухомого майна, а саме, квартири АДРЕСА_1 .
Представником ОСОБА_2 - адвокатом Гулько Ж.В. до відзиву на апеляційну скаргу надані копії ухвал та рішень суду, витягів із Державного реєстру майнових прав, договорів, відповідей на запити, оголошень про виклик до суду ОСОБА_1 у справі № 235/1105/24.
Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.
Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Системний аналіз змісту пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Однак, представником позивачки не заявлене клопотання про долучення указаних доказів та не надано доказів неможливості подання таких до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, у зв`язку з чим апеляційним судом такі не приймаються та підлягають залишенню без розгляду, як подані після закінчення процесуальних строків.
Також від представника ОСОБА_2 - адвоката Гулько Ж.В. надійшли доповнення до відзиву на апеляційну скаргу.
Указані доповнення надійшли після спливу строку, визначеного апеляційним судом на подання відзиву, після спливу майже чотирьох місяців після подання самого відзиву, клопотання про продовження процесуального строку на їх подання подане не було, тому такі доповнення також підлягають залишенню без розгляду.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Гулько Ж.В. у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.
ОСОБА_2 та її представник - адвокат Щербина Є.Є. у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 травня 2025 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвокат Вак О.В. про її участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою технічних засобів та програмного забезпечення «ВКЗ».
При цьому представника позивача попереджено про те, що відповідно до частини 5 статті 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Під час судового засідання представник відповідача - адвокат Вак О.В. була у статусі «офлайн» та не підключилася до відеоконференції, а тому, враховуючи, що представник відповідача була повідомлена про ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, колегія суддів вважала за можливе провести розгляд справи за відсутності зв`язку з представником відповідача.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, дійшла висновку про таке.
У апеляційній скарзі наведено доводи про те, що відповідач ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання у суді першої інстанції.
Надаючи оцінку указаним доводам, апеляційний суд враховує таке.
Частиною 1 статті 8 ЦПК України визначено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина 2 статті 211 ЦПК України).
Відповідно до частини 6, 7 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. 
У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
У ЦПК України законодавець встановив повноваження суду апеляційної інстанції скасовувати рішення суду першої інстанції із підстави неналежного повідомлення у суді першої інстанції особи, яка подала апеляційну скаргу.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини 3 статті 376 ЦПК України).
Тлумачення частини 1 статті 8, частини 2 статті 211, пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що:
обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу;
невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства;
розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 13 серпня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 26 т. 1).
Відповідно до частини 6, 8, 10 статті 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Згідно з відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру від 12 серпня 2024 року № 733755 за параметрами запиту суду першої інстанції « ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 » особу не знайдено (а.с. 25 т. 1).
Частиною 11 статті 128 ЦПК України визначено, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання.
Однак, у матеріалах справи відсутнє підтвердження здійснення судом першої інстанції виклику ОСОБА_1 до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, а наявні лише судові повістки на ім`я ОСОБА_1 із зазначенням адреси його проживання: АДРЕСА_9 , що знаходиться на тимчасово окупованій території.
16 грудня 2024 року Печерським районним суд міста Києва ухвалено заочне рішення. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, докази про належне повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце судового засідання відсутні. Указані обставини відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що уберезні 2019 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Адаменко О.І. про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішень про державну реєстрацію квартири АДРЕСА_10 .
В ході розгляду справи, позивач ОСОБА_4 заявила вимоги ще до двох відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , оскільки спадкове майно було кілька раз відчужено, спочатку ОСОБА_1 , а згодом ОСОБА_2 . 

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2022 року у справі № 757/11526/19-ц позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого володіння, скасування рішень про державну реєстрацію задоволено.
Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_10 в порядку спадкування за законом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .
Витребувано від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_10 .
Скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр правової допомоги та реєстрації» Скляренка О.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_10 .
Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоренко В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_10 .
Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко А.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру (https://reyestr.court.gov.ua/Review/103432295).

Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2022 року у справі 757/11526/19-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2022 року, апеляційну скаргу задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову: витребувано від ОСОБА_2 у власність ОСОБА_4 квартиру 

АДРЕСА_7 https://reyestr.court.gov.ua/Review/108046771. Спірна квартира належала продавцю - ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоренко В.В. 19 жовтня 2019 року за реєстровим № 4496. Право власності продавця на квартиру було зареєстровано 19 жовтня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером запису про право власності 33745672.

Апеляційний суд також враховує доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу щодо обізнаності відповідача ОСОБА_1 про кримінальне провадженні № 12017100100011244, кримінальну справу № 761/30094/19, та арешт квартири АДРЕСА_7 , накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2019 року у справі № 761/30094/19.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Бухун Ю.В. звертався до суду у справі № 761/30094/19 про скасування арешту, накладеного на квартиру АДРЕСА_7 .
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/30094/19 від 24 грудня 2019 року клопотання адвоката Бухуна Ю.В., в інтересах ОСОБА_1 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2019 року задоволено та скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_7 .
Отже, після відкриття провадження у справі № 757/11526/19-ц ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15 травня 2019 року та під час розгляду цієї справи представник ОСОБА_1 - адвокат Бухун Ю.В. звертався до суду про скасування арешту, накладеного на квартиру АДРЕСА_7 .
Зі змісту указаного рішення суду вбачається, що після скасування 24 грудня 2019 року арешту та під час розгляду справи ОСОБА_1 до ухвалення судового рішення у справі 757/11526/19-ц відчужено на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 09 січня 2020 року. 
Зазначеним рішенням суду було встановлено, що покупець ОСОБА_2 не знала і не могла знати про те, що спірна квартира вибула з володіння її первісного власника ОСОБА_5 та його спадкоємця ОСОБА_4 поза їх волею.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2024 року відкрите провадження у справі № 235/1105/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення на користь позивача ринкової вартості квартири АДРЕСА_7 у розмірі 4 888 001 грн, яка витребувана за рішенням суду (а.с. 6 т. 1).

Так, на час відкриття провадження у справі № 235/1105/24 відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, інформаційна довідка 363504173 від 27 січня 2024 року (а.с. 11-12 т. 1).
Під час судового розгляду справи № 235/1105/24, ОСОБА_1 відчужено на користь ОСОБА_3 вказану квартиру відповідно договору дарування від 05 квітня 2024 року (а.с. 74-75 т. 2).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30 липня 2024 року № 388864653 квартира АДРЕСА_5 , належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 05 квітня 2024 року № 770 (а.с. 13 т. 1).
Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у справі № 235/1105/24 від 16 травня 2024 року (яке набуло законної сили) з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4 888 001 грн (а.с. 7-9 т. 1).

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 .
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з частиною 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1, 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) не відступила від цих висновків та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 501/1857/18 (провадження № 61-9514св22) вказано, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. 
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. 
Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. 
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). 
Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. 
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, апеляційний суд враховує те, що:
ОСОБА_1 , укладаючи оспорюваний договір дарування квартири, був достовірно обізнаний про ухвалення судового рішення у справі № 757/11526/19-цпро витребування з власності ОСОБА_2 , як кінцевого набувача, квартири, яку вона набула за договором купівлі продажу він нього, отже, ОСОБА_1 міг передбачити негативні наслідки для себе, оскільки ОСОБА_2 після витребування у неї квартири набула права вимоги до ОСОБА_1 про повернення грошових коштів, які він одержав на виконання цього правочину;
майно відчужене ОСОБА_1 05 квітня 2024 року на підставі договору дарування відчужене на користь близького родича - матері ОСОБА_3 .
Указані обставини свідчать про те, що зазначений правочин укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_1 , тобто всупереч інтересам позивачки, що вказує на наявність умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно із власності ОСОБА_1 під час існування у нього зобов`язання повернути ОСОБА_2 грошових коштів, які він одержав від неї на виконання договору купівлі-продажу квартири, яка була у неї витребувана як у кінцевого набувача на підставі рішення суду.
Колегія суддів дійшла висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Апеляційний суд також зауважує, що боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.
ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі посилається на свою необізнаність щодо існування цієї цивільної справи, а також усіх інших справ стосовно нього, оскільки з грудня 2021 року він перебуває за кордоном, на підтвердження чого надав копію свого паспорту громадянина України для виїзду за кордон, у якому наявні відмітки про перетин державного кордону України, однак з таких копій не вбачається коли саме вони зроблені.
Крім того з наданих копій сторінок паспорту громадянина України для виїзду за кордон наявні відмітки про перетин кордону датовані лише 2020 роком, а також відмітка про подання серпня 2021 року заявки на отримання дозволу на тимчасове проживання іноземця у Республіка Польща, що саме по собі не підтверджує доводи відповідача ОСОБА_1 про його безперервне перебування за кордоном з грудня 2021 року та необізнаність про судові справи, у яких він є учасником.

Апеляційний суд також враховує доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу щодо обізнаності відповідача ОСОБА_1 про кримінальне провадженні № 12017100100011244, кримінальну справу № 761/30094/19, та арешт квартири АДРЕСА_7 , накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2019 року.
Таким чином, встановивши, що відповідач ОСОБА_1 05 квітня 2024 року відчужив належну йому квартиру на користь своєї матері, будучи при цьому обізнаним про обов`язок повернення ОСОБА_2 грошових коштів, які він одержав за договором купівлі-продажу квартири, яка була витребувана у ОСОБА_2 на підставі рішення суду, апеляційний суд дійшов висновку про те, що така поведінка боржника є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, оскільки направлена на приховання цього майна від виконання за його рахунок судового рішення, що у свою чергу шкодить інтересам позивачки, на підставі чого дійшов висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Щодо вимоги про скасування запису про державну реєстрацію, то суд прийшов до висновку, що чинна редакція статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачає такий спосіб захисту порушеного права як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а відтак, застосування позивачем такого способу судового захисту, не може призвести до захисту або відновлення порушеного права позивача, є неефективним.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимоги про визнання договору недійсним, з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1816 грн 80 коп. у рівних частинах.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гулько Жанни Вікторівни задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Задовольнити частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоренко Владислави Володимирівни про визнання недійсними договору дарування та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Визнати недійсним договір дарування, серія та номер: 770, від 05 квітня 2024 року, квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округа, м. Київ Федоренко Владиславою Володимирівною.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1816 грн 80 коп. у рівних частинах.

В іншій частині вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складення повного судового рішення 01 червня 2026 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська