КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 361/5318/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9355/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Писанець Н.В., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в :

У травні 2025 року представник ТОВ «Українські фінансові операції» - Дідух Є.О. звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: стягнути з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції»заборгованість за договором № 4281143 про надання коштів на умовах споживчого кредиту у розмірі 110 998 грн. 89 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту - 11 999 грн. 99 коп., заборгованість за нарахованими процентами первісним кредитором - 68 998 грн. 90 коп., проценти за 100 календарних днів нарахованих позивачем 30 000,00 грн., а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп.(т. 1 а.с. 1-26).
На обґрунтування позову зазначав, що 08.01.2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено договір № 4281143 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надало ОСОБА_1 кредит, а ОСОБА_1 зобов`язалась сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Відповідно до п.п. 1.2., 1.3. договору сторони погодили наступні умови: тип кредиту - кредит, сума кредиту - 12 000 грн., строк кредиту - 360 днів: з 08.01.2024 по 01.01.2025 року, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. 
На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. договору, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» свої зобов`язання перед ОСОБА_1 виконало та надало ОСОБА_1 кредит в сумі 12 000 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , що підтверджується копією довідки платіжного провайдера - ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення».
Кредитний договір укладений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису, відповідає вимоги Закону України «Про електронну комерцію», при укладення договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до ст. 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору.
За даними поденного розрахунку заборгованості за договором № 4281143 від 08.01.2024у період з 08.01.2024 по 23.09.2024 року включно відповідачем здійснено оплати на рахунок первісного кредитора в розмірі 34,81 грн., які спрямовані на плату тіла кредиту в розмірі 0,01 грн. та оплату процентів за користування грошовими коштами у розмірі 34,8 грн.
Умовами договору передбачено, що відповідно до п. 5.1.3 ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди клієнта але з обов`язковим повідомленням клієнта про таке відступлення протягом 10 робочих днів з дати такого відступлення.
На підставі договору факторингу № 23/09/2024 від 23.09.2024 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором № 4281143 від 08.01.2024 року, загальної сумою заборгованості 80 998,89 грн.
Крім того, в межах строку дії договору, ТОВ «Українські фінансові операції» у період з 24.09.2024 року по 01.01.2025 року здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, у сумі 30 000 грн. (т. 1 а.с. 1-26).
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2025 року позов ТОВ «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованість за кредитним договором № 4281143 від 08 січня 2024 року у розмірі 110 998, 89 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422, 40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000, 00 грн. (т. 1 а.с. 216-218). 
Не погодившись з рішенням міськрайонного суду, 16 березня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сікорська І.С. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог (т. 1 а.с. 231-237).
На обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі документи, які передбачені статтями 22, 25 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»,статтею 13 Закону України «Про електронну комерцію», які підтверджують ініціювання переказу позивачем кредитних коштів на рахунок відповідача, а також те, що такий переказ є завершеним.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження виконання обов`язку кредитора щодо переказу кредитних коштів відповідачу, позивачем надано довідку ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» про перерахування суми кредиту.
Вказані докази є неналежними та недопустимими.
Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази про наявність договірних відносин між позивачем та ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» щодо переказу платежів, а отже довідка ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» сама по собі не може підтверджувати переказ коштів за кредитним договором оскільки в ній не вказано рахунок отримувача.
Крім того, матеріали справи не містять доказів, щодо перерахування коштів від ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» як кредитних на рахунки ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» для здійснення переказу коштів на виконання вимог Договору про відкриття кредитної лінії № 4281143 від 08.01.2024 року та подальшої видачу їх відповідачу
Матеріали справи не містять належних та беззаперечних доказів, що номер банківської карти, який вказаний як номер картки відповідача, належить саме відповідачу.
Не зазначено номер банківської карти ні в укладеному договорі, ні в решті підписаних відповідачем документів, про надання фінансового кредиту, не надано таких письмових доказів і суду першої інстанції.
Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі кредитних коштів та наявності заборгованості у заявленому розмірі, а судом винесено рішення та стягнуто з відповідача заборгованість за відсутності належних та допустимих доказів.
Фактично судом винесено рішення про стягнення заборгованості за відсутності будь-яких доказів, що підтверджували б видачу кредитних коштів.
Позивачем неправомірно нараховано проценти за договором.
Відповідно до частини першоїстатті 1048 ЦК України, частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першоїстатті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
З аналізу вищезазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів після спливу строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Водночас позивач, нараховуючи заборгованість за процентами, виходив з іншого строку кредитування (пункт 4.8 кредитного договору), що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли відповідач, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин.
Крім того, зазначення в кредитному договорі двох різних строків кредитування призвело до неясності такої умови договору, як строк кредитування, що в даному випадку слід тлумачити проти того, хто їх написав «Contra proferentem», а тому відсутні підстави для стягнення нарахованих відсотків за кредитним договором після закінчення строку дії кредитного договору (30 днів).
В цьому випадку право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другоюстаті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).
Разом з тим, вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат відповідно до частини другоїстатті 625 ЦК України позивач не заявляв.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими.
Крім того, нарахований позивачем розмір відсотків є явно неспівмірним з сумою основного боргу, становить надмірний та невиправданий майновий тягар для відповідача, порушує принципи добросовісності та розумності.
Також, зазначала, що виконання робіт, обсягом виконаних робіт та ціною позову. Категорія справи про стягнення заборгованості за кредитним спором є нескладною та є типовою. Позовна заява є типовою (шаблонною), складні розрахунки відсутні. Навіть не досвідчений адвокат витратить на таку позовну заяву менше 2 годин. Отже, підстави для стягнення правової допомоги з відповідача в сумі 10000,00 грн. відсутні (т. 1 а.с. 231-237).
16.04.2026 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, від представника ТОВ «Українські фінансові операції» - Лисенко Ж.В., в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення (т. 2 а.с. 29-31).

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази.
Повідомлення ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим про розгляд справи апеляційним судом 14 травня 2026 року апелянт ОСОБА_1 була сповіщена 15 квітня 2026 року повідомленням її представника - адвоката Сікорської І.С. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення про що у справі є докази. Позивач ТОВ «Українські фінансові операції» та його представник - адвокат Дідух Є.О. про розгляд справи апеляційним судом 14 травня 2026 року були сповіщені 15 квітня 2026 року повідомленнями до Електронних кабінетів в ЄСІТС, кожного окремо, із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень про що у справі є докази. (т. 2 а.с. 19-22, 38).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 08 січня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №4281143, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 12000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності. Банк виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти на банківський рахунок клієнта. Однак, відповідач не виконав у повному обсязі договірні зобов`язання, порушив умови кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість. Оскільки умови договору №4281143 від 08 січня 2024 року не виконано, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 110998 грн. 89 коп.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 08.01.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 4281143 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (т. 1 а.с. 152-171).
На умовах, встановлених договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Відповідно до п. 1.2. тип кредиту - кредит, сума кредиту складає 12 000 грн.
Згідно із п. 1.3 Договору строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів.
Відповідно до п. 3.1. договору, проценти, що нараховуються за цим договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод "факт/факт".
Пунктом 1.4.1. договору передбачено стандартну процентну ставку, яка становить 2,50 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 договору.
У п.1.4.2. передбачена знижена процентна ставка, яка становить 0,01 % за кожен день користування кредитом та застосовується, якщо клієнт до 06.02.2024 (включно) або протягом 3 календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу визначеного у Графіку платежів, або здійснить часткове погашення кредиту, Клієнт як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
Відповідно до п. 4.1. договору, сторони домовилися, що повернення (виплата) кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з графіком платежів, крім випадку, визначеного в п. 4.3. договору.
На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. договору ТОВ «Лінеура Україна» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 , яку відповідачем вказано особисто під час укладання договору. 
Відповідно до реквізитів договору, відповідач підписала договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «89697» (т.1, а.с.152-171).
Додатком № 1 до договору є Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, де визначений розмір щомісячних платежів у період з 05.02.2024 року по 01.01.2025 року, визначені проценти за користування кредитом за весь строк кредитування у розмірі 99 036 грн., а загальна вартість кредиту визначена в розмірі 111 036,00 грн. (т. 1 а.с.172).
Додатком № 2 є інформаційне забезпечення (т. 1 а.с. 173).
Вказані додатки підписані одноразовим ідентифікатором «89697».
Згідно листа ТОВ «Універсальні платежі рішення» від 03.10.2024 року, адресованого ТОВ «Лінеура Україна», 08.01.2024 року було успішно перераховано грошові кошти у сумі 12 000 грн. на платіжну карту № НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 65).
З розрахунку заборгованості за договором № 4281143 від 08.01.2024 року станом на 23 вересня 2024 року у відповідача ОСОБА_1 наявна заборгованість в сумі 80 998,89 грн.,яка складається з 12 000,00 грн. - тіло кредиту, 69 033,70 - відсотки за користування кредиту (т.1 а.с. 181-191).
23 вересня 2024 року між ТОВ «Українські фінансові операції», як фактором, та ТОВ «Лінеура Україна» укладено Договір факторингу № 23/09/2024, відповідно до умов якого право вимоги до відповідача за договором №4281143 перейшло до ТОВ «Українські фінансові операції» на суму 80 998,90 грн., з яких 11 999,00 грн. сума заборгованості за тілом кредиту, 68 998,90 грн. сума заборгованості за відсотками( т. 1 а.с. 78-94, 32, 95).
З розрахунку заборгованості ТОВ «Українські фінансові операції» за договором №4281143 від 08.01.2024 року за 100 днів (24.09.2024 - 01.01.2025) ОСОБА_1 нараховано відсотки за користування кредитом в розмірі 30 000 грн. (т.1 а.с. 192-194).

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За приписами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини другої ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац 2 частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22), від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження 61-6066св23) та інших.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четвертої статті 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, з матеріалів справи вбачається, що 08.01.2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 4281143 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (т. 1 а.с. 152-171) у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, згідно з Законом України «Про електронну комерцію».
Вказаний договір підписано електронним підписом позичальника ОСОБА_1 , відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора (електронного підпису) 89697 (т. 1 а.с. 171).
Враховуючи викладене, відповідач уклала із ТОВ «Лінеура Україна» електронний договір та підписала його у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (електронним підписом одноразовим ідентифікатором А1919), а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що представником апелянта не заперечувався факт укладення і підписання ОСОБА_3 вказаного договору електронним підписом.
Однак, заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача посилалась на те, що позивачем не доведено факту перерахування грошових коштів на кредитну картку, разом з тим не доведено, що кредитна картка, на яку було перераховано спірні кошти належить відповідачу.
Так, відповідно п. 2.1. договору № 4281143 про надання коштів на умовах споживчого кредиту,ТОВ «Лінеура Україна» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_2 , яку відповідачем вказано особисто під час укладання договору (т. 1 а.с. 156).
На підтвердження факту перерахування коштів за договором № 4281143позивачем до суду першої інстанції надано договір № РК-П-19/03-01 від 12 березня 2019 року укладений між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Універсальні платежі рішення», за яким останній мав здійснювати платіжні операції від імені ТОВ «Лінеура Україна», лист ТОВ «Універсальні платежі рішення» від 03.10.2024 року, адресований ТОВ «Лінеура Україна», згідно з яким08.01.2024 року було успішно перераховано грошові кошти у сумі 12 000 грн. на платіжну карту № НОМЕР_1  (т. 1 а.с. 65, 72-77).
Також, позивачем було заявлено клопотання про витребування доказів, а саме: витребування в АТ «Універсал Банк» інформації щодо підтвердження факту належності кредитної картки НОМЕР_1 ОСОБА_1 та факту перерахування коштів на платіжну карту НОМЕР_1 в сумі 12 000 грн. (т. 1 а.с. 37-38). 
Відтак, вказаними доказами підтверджується факт перерахування коштів на кредитну картку № НОМЕР_1 , яку відповідачем було вказано під час укладення договору № 4281143 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Факт належності кредитної картки № НОМЕР_1 та зарахування 08.01.2024 року на вказану банківську картку кредитних грошей відповідачем ОСОБА_1 та її представником належними доказами не спростовано.
При цьому, отримавши кредитні кошти, в порушення умов виконання кредитного договору відповідач ОСОБА_1 , свої зобов`язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошима належним чином не виконала.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Так, сторони погодили, що строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів (п. 1.3 Договору).
Відповідно до п. 3.1. договору, проценти, що нараховуються за цим договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод "факт/факт".
Пунктом 1.4.1. договору передбачено стандартну процентну ставку, яка становить 2,50 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 договору.
У п. 1.4.2. передбачена знижена процентна ставка, яка становить 0,01 % за кожен день користування кредитом та застосовується, якщо клієнт до 06.02.2024 (включно) або протягом 3 календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу визначеного у Графіку платежів, або здійснить часткове погашення кредиту, Клієнт як учасник Програми лояльності отримає від Товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити клієнт за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
Відповідно до п. 4.1. договору, сторони домовилися, що повернення (виплата) кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з графіком платежів, крім випадку, визначеного в п. 4.3. договору.
Відтак, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо строку кредитування та процентної ставки, а відповідач не скористалась своїм правом як споживача на відмову від надання кредиту.
З розрахунку заборгованості за договором № 4281143 від 08.01.2024 року станом на 23 вересня 2024 року у відповідача ОСОБА_1 наявна заборгованість в сумі 80 998,89 грн., яка складається з 12 000,00 грн. - тіло кредиту, 69 033,70 - відсотки за користування кредиту (т.1 а.с. 181-191).
Вказаний розрахунок здійснено відповідно до умов договору, з урахуванням сплати відповідачем 05.02.2024 року коштів на погашення заборгованості.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем надані належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу права вимоги кредитора від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Українські фінансові операції» до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № 4281143 від 08.01.2024 року, а саме Договір факторингу № 23/09/2024, акт прийому-передачі реєстру боржників від 11.07.2022, витяг з реєстру боржників за ним щодо ОСОБА_1 ( т. 1 а.с. 78-94, 32, 95).
За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша статті 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Отже, ТОВ «Українські фінансові операції», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за укладеним кредитним договором від 08.01.2024 року у відповідних сумах, які підтверджуються наявними у доказами.
Відповідно до п. 1.1. договору факторингу № 23/09/2024, фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав якою виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму осново зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту (т. 1 а.с. 79).
Згідно п. 1.3 договору № 4281143,сторони погодили, що строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів (п. 1.3 Договору).
Враховуючи викладене, ТОВ «Українські фінансові операції» мав право нараховувати відсотки за користування кредитом відповідно до умов спірного договору в межах строку кредиту.
З розрахунку заборгованості ТОВ «Українські фінансові операції» за договором № 4281143 від 08.01.2024 року за 100 днів (24.09.2024 - 01.01.2025) ОСОБА_1 нараховано відсотки за користування кредитом в розмірі 30 000 грн. (т. 1 а.с. 192-194).
Відтак, така заборгованість нарахована ТОВ «Українські фінансові операції» в межах строку кредиту та відповідно до погодженої сторонами процентної ставки.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованість за кредитним договором № 4281143 від 08 січня 2024 року у розмірі 110 998, 89 грн. є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами у справі, а відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про їх задоволення.
Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують та відхиляються судом як необґрунтовані.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення без належного повідомлення відповідача про розгляд справи судом, що є порушенням норм процесуального права.
Згідно до ст. п. 2, ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (ч.1 п.4 ст. 376 ЦПК України, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).
Оскільки розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказані обставини не є обов`язковою підставою для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат.

Згідно ст. ст. 15, 133 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись уразі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Звертаючись у суд із позовом ТОВ «Українські фінансові операції» просило стягнути із відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.
Відповідно до договору про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року, укладеного між ТОВ «Українські фінансові операції» та адвокатом Дідухом Є.О., заявки №4281143 на виконання доручення від 24 лютого 2025 року та із акту приймання-передачі наданих послуг № 4281143 від 24 березня 2025 року, розмір правових послуг адвоката за надання юридичної допомоги ТОВ «Українські фінансові операції» складає 10 000 грн. (т.1. а.с. 30-31, 33-35, 68-71).
Загальна сума витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції складає 10 000 грн.
Враховуючи, що сторона відповідача не брала участь у розгляді справи районним судом через те, що справа розглядалась в спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, колегія суддів приймає до уваги заперечення апелянта щодо розміру витрат на правничу допомогу та приходить до висновку про зменшення стягнутих за рішенням суду витрат на правничу допомогу з 10 000 грн. до 5000 грн., оскільки такий розмір витрат на правничу допомогу буде справедливим та співмірним зі складністю справи.
Таким чином, оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом зменшення розміру витрат на правничу допомогу з 10 000 грн. до 5000 грн.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2025 року - змінити в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» витрат на правничу допомогу, шляхом їх зменшення з 10000 грн. до 5 000 грн.
В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 15 травня 2026 року. 

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов