Справа № 523/24172/25
Провадження №2/523/2128/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(ЗАОЧНЕ)

"22" квітня 2026 р. м.Одеса   

Пересипський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Далеко К.О.,
за участю секретаря судового засідання – Дяченко Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 в м. Одеса, у загальному позовному провадженні, цивільну справу № 523/24172/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, вселення, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні власністю,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, вселення, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні власністю, якою просить:
1. Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю, а саме: квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ;
2. Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;
3. Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;
4. Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не перешкоджати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі не передавати вказану квартиру у користування третім особам;
5. Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтувано тим, що  ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом серії НСМ номер: 212309, виданого 23.06.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованого в реєстрі за №193 (спадкова справа №4/2017), після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 . Право власності у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав за реєстраційним номером: 2586212351100.
Вказана квартира розташована на 6-му поверсі 9-ти поверхового будинку, та складається з: 1 житлової кімнати, житловою площею 12,3 кв.м., кухні площею 5,2 кв.м., вбиральні площею 2,1 кв.м., коридору площею 1,6 кв.м., коридору площею 6,3 кв.м, загальна площа квартири 27,5 кв.м, висота приміщень 2,50 м.
Не зважаючи на вказане, право власності ОСОБА_1 грубо порушується ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які проживали по сусідству, в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , та протиправно проникли в належну їй на праві власності квартиру, захопили її, замінили замки на вхідних дверях, та перешкоджають їй у користуванні житлом.
Підставою для таких протиправних дій відповідачів стало те, що її померлий батько ОСОБА_4 нібито подарував вказану квартиру ОСОБА_2 , а додатково ще і склав заповіт на користь ОСОБА_3 . 
Разом із тим, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.05.2016 року (справа № 523/9385/13) - був задоволений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, яким було: - визнано недійсним договір дарування від 02.10.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрований у реєстрі № 1233; - визнано шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований Другим Суворовським ВДРАЦС Одеського МУЮ, актовий запис № 192, недійсним; - визнано, вважати власником квартири ОСОБА_4 .
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.05.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було відхилено, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 26.06.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 - залишено без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси та ухвалу Апеляційного суду Одеської області залишено без змін.
Вказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.05.2016 року набрало законної сили.
Також, рішенням Суворовського районног суду м.Одеси від 11.11.2021 року у справі 523/13798/19 було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.
Постановою Одеського апеляційного суду від 08.06.2023 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 11.11.2021 року - залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 14.11.2024 року, касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.11.2021 року, та постанову Одеського апеляційного суду від 08.06.2023 року - залишено без змін.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.11.2021 року набрало законної сили.
Незважаючи на вищевказані судові рішення, відповідачі відмовляються залишити належну ОСОБА_1 на праві власності квартиру, виселятися з неї, та передавати ключі.
Більше десяти років ОСОБА_1 не має можливості користуватися своєю власністю, своїм житлом, що є грубим порушенням її конституційних прав, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися за захистом своїх порушених прав до суду.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження, викликано сторони у судове засідання, надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. 
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 05 березня 2026 року у задоволенні клопотання представника відповідача про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено, з підстав подання його з порушенням вимог ч.2 ст.212 ЦПК України.
Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 05 березня 2026 року закрито підготовче провадження, та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, представником позивача –адвокатом Сухецькою С.М. подано клопотання про підтримання позовних вимог, в якому вона також просила розглянути справу у їх із позивачем відсутність.
Відповідачі  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання, в порядку статей 128, 130 ЦПК України, рекомендовані повідомлення повернулись до суду із відміткою про отримання судових повісток. Також, про розгляд справи судом був повідомлений представник ОСОБА_2 – адвокат Дімов А.П. Відзиву від відповідачів на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду останні не подавали.
Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідачів, які причини неявки не повідомили, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.
Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради від 17.01.2000 року.
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 – помер. 
Позивач ОСОБА_1 являється донькою померлого ОСОБА_4 , яка в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті батька.
23.06.2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. позивачу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом серії НСМ номер: 212309, зареєстровано в реєстрі за №193 (спадкова справа №4/2017, після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав за реєстраційним номером: 2586212351100.
Відповідно дло копії технічного паспорту, вказана квартира розташована на 6-му поверсі 9-ти поверхового будинку та складається з: 1 житлової кімнати, житловою площею 12,3 кв.м., кухні площею 5,2 кв.м., вбиральні площею 2,1 кв.м., коридору площею 1,6 кв.м., коридору площею 6,3 кв.м, загальна площа квартири 27,5 кв.м, висота приміщень 2,50 м.
Матеріалами справи підтверджується, що за життя ОСОБА_4 , було посвідчено:
- договір дарування від 02.10.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрований у реєстрі № 1233; 
- заповіт від 26.05.2011р., складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плужник Г.О., реєстровий номер 1394.
Судом встановлено, що між сторонами по справі тривалий час існуються судові спори, з приводу квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.05.2016 року (справа №523/9385/13) - позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійним, було задоволено, вирішено: 
- визнати недійсним договір дарування від 02.10.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрований у реєстрі № 1233; 
- визнати шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований Другим Суворовським ВДРАЦС Одеського МУЮ, актовий запис № 192, недійсним; 
- вважати власником квартири ОСОБА_4 .
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.05.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було відхилено, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 26.06.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 - залишено без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси та ухвалу Апеляційного суду Одеської області залишено без змін.
Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 11.11.2021 року, у справі 523/13798/19, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним задоволено, визнано недійсним заповіт від 26.05.2011р., складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плужник Г.О., реєстровий номер 1394.
Постановою Одеського апеляційного суду від 08.06.2023 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 11.11.2021 року - залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 14.11.2024 року, касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11.11.2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08.06.2023 року - залишено без змін.
У позові позивач зазначає, що незважаючи на вищевказані судові рішення, відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні її власністю, відмовляються залишити належну їй на праві вланості квартиру, виселятися з неї, та передавати ключі, чим грубо порушують її право власності. 
Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема і зверненнями позивача до відповідачів та правоохоронних органів, зокрема:
02.10.2023 року позивач направила на адресу відповідачів письмові вимоги про порушення її права власності та виселення, що підтверджується самими зверненнями та доказами їх вручення.
14.10.2023 року о 11:30 до відділення поліції №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення зі служби «102» від ОСОБА_1 за фактом зачинених зсередини дверей квартири заявниці за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано до інформаційної підсистеми «Єдиний облік» інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції» за № 9517 від 14.10.2023. Це підтверджується заявою та квитанцією про направлення заяви до ВП №2. 
30.10.2025 року позивач направила на адресу відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Націонельної поліції в Одеській області заяву про кримінальне правопорушення, в порядку ст. 214 КПК України, в якій позивач просила внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за ч. 1 ст. 162 КК України, та розпочати розслідування, по факту незаконного проникнення до належного їй житла.
Так, в силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Надаючи оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справах № 695/2427/16 (провадження № 61-29520св18) і № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Суд враховує правовий висновок Верховного Суду у постанові від 28 травня 2025 року у справі № 523/16115/22, де вказано, що виселення особи, яка не має законних підстав для проживання у приміщенні власника, є легітимним заходом захисту права власності. 
Суд констатує, що відповідачі вселившись у квартиру, правового титулу на користування майном (договору оренди, статусу члена сім`ї власника) не мають.
У статті 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції передбачає право на повагу до житла особи. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути безпідставно виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосувався якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» («McCann v. the United Kingdom»), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 згаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» («Cosic v. Croatia»), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» («Paulic v. Croatia»), заява № 3572/06, пункти 42-45).
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги під час вирішення питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy»), заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).
Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен приводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.
Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
При цьому необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування цим житлом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/1).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Суд констатує, що відповідачі без відповідних правових підстав користуються квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому, відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Тобто, у відповідача ОСОБА_2 наявне на праві приватної власності власне інше житло. 
Відповідач ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідачі є близькими родичами між собою, а отже їх виселення з квартири належної позивачу, не призведе до непропорційного втручання в право на повагу до житла.
Таким чином, суд дійшов висновку що право позивача, як власника на мирне володіння майном (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції), превалює над приватним інтересом відповідачів, які займають житло без жодних правових підстав. Виселення у цьому випадку є пропорційним і необхідним у демократичному суспільстві заходом.
Таке правозастосування узгоджується із правовими висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 08 квітня 2026 року по справі №382/2035/23, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. 
З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою через виселення відповідачів та вселення позивача. Аргументів, які б спростовували вимоги позивача, судом не встановлено, оскільки відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву. 
Також, суд вбачає правові підстави для задоволення позову в частині зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи тривалий час неможливості позивача користуватись своєю власністю. 
Разом із тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності наміру відповідачів, та юридичної можливості, для передачі квартири третім особам, оскільки законним власником наразі є позивач, тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині. 
Згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн. 60 коп., в рівних частинах. 
Керуючись ст.ст. 11, 16, 22, 328, 1166-1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76-79, 81, 82, 83, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 280 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
Позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, вселення, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні власністю– задовольнити частково.
Усунути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_2 ) перешкоди у користуванні власністю - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вселити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП НОМЕР_2 ) в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) не перешкоджати ОСОБА_1 у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ,РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. 80 коп.
Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищевказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 04.05.2026р.

Суддя:  К.О. Далеко