Справа № 309/5908/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

26 травня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.
за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гаврилець Микола Богданович, на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 30 квітня 2025 року, ухвалене головуючим суддею Довжанин М.М., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб без самостійних вимог: приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Гелеван Сергія Івановича, приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь Сергія Івановича про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання договору дарування недійсним, розірвання шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та витребування майна з незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку спільного сумісного майна подружжя
встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третіх осіб без самостійних вимог: приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І., приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І. про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання договору дарування недійсним, розірвання шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та витребування майна з незаконного володіння. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.02.1989 у він уклав шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (повторно) серія НОМЕР_1 . За час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 вони побудували житлові будинки: в АДРЕСА_1 та в АДРЕСА_2 . За спільні кошти подружжя ОСОБА_6 в 1999 році придбало нежитлове приміщення – магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за адресою: АДРЕСА_2 .
У ході конфлікту з ОСОБА_1 , що мав місце в жовтні місяці 2023 року, ОСОБА_2 дізнався, що будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 – сестрі ОСОБА_1 , вказаний житловий будинок подарувала ОСОБА_3 мати ОСОБА_1 . Право власності на вказаний житловий будинок було оформлено за ОСОБА_3 у 2020 році. 
Позивач зазначає, що ОСОБА_3 незаконно набула право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . Позивач також зазначає, що своїми діями відповідачі позбавили його права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та як наслідок – права проживання в ньому, розпорядження та володіння ним. Позивач не дійшов згоди з відповідачкою ОСОБА_1 про порядок поділу спільного майна подружжя.
За час шлюбу з ОСОБА_1 сторони мали грошові збереження, а саме грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США. Позивач зазначає, що ці гроші ОСОБА_1 привласнила собі та добровільно здійснити їх поділ не бажає. Вказане підтверджує поданою до органів Національної поліції заявою.
На даний час шлюбні відносини між сторонами по справі припинені та надалі проживати однією сім`єю не є можливим, а тому виникла необхідність в розірванні шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
З урахуванням збільшених позовних вимог ОСОБА_2 просив суд:
- скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 245,9 кв.м.;
- визнати недійсним договір дарування будинку за адресою АДРЕСА_1 , укладений 29 вересня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І. та зареєстрований в реєстрі за номером 5164;
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 
- розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
- в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;
- в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ;
- в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 25 000 доларів США;
- в порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки Volkswagen, модель Passat, 2005 року випуску VIN: НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 .

У січні 2024 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов, в якому просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 316 CDI, сірого кольору, 2013 року випуску, VIN: НОМЕР_4 , д.н.з НОМЕР_5 .

Ухвалою суду від 15 січня 2024 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватні нотаріуси Хустського нотаріального округу Гелеван С.І., Чіжмарь С.І. про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання договору дарування недійсним, розірвання шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ і об`єднано дані позови в одне провадження. 

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 30 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Шлюб, укладений 11.02.1989 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований виконавчим комітетом Вільшанської сільської ради Хустського району за актовим записом №1, розірвано.
Скасовано рішення державного реєстратора, індексний номер 51916234 від 08.04.2020 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 245,9 кв.м., номер запису про право власності 36207036.
Визнано недійсним договір дарування будинку за адресою АДРЕСА_1 , укладений 29 вересня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І. та зареєстрований в реєстрі за номером 5164.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 право власності на наступне нерухоме майно:
1/2 ідеальну частку житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ;
1/2 ідеальну частку житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .
Залишено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 в особистій приватній власності автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 316 CDI, 2013 року випуску, VIN: НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 .
У іншій частині в задоволенні позовних вимог відмолено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Залишено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_9 в особистій приватній власності автомобіль марки Volkswagen, модель Passat, 2005 року випуску VIN: НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 та в якості компенсації різниці вартості автомобілів стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 118 281,50 грн. 

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гаврилець М.Б., подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні первісного позову. Вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.
В своїх доводах посилається на те, що вона проти розірвання шлюбу з відповідачем, нею докладаються зусилля для збереження сім`ї. Судом не дотримано вимоги закону щодо надання сторонам строку на примирення та не вжито заходів щодо примирення сторін.
Зазначає, що спірний будинок, що в АДРЕСА_1 є її власністю та збудований на виділеній їй земельній ділянці. ОСОБА_2 не надано належних доказів того, що в нього були наявні грошові кошти для побудови спірного будинку, а подані ним докази підтверджують відсутність особистих доходів. Вказує, що спірний житловий будинок є батьківським будинком де вона проживала разом з матір`ю ОСОБА_3 та сестрами і такий був збудований в 1987 році, а тому не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя. 
Крім того зазначає, що державна реєстрація права власності на житловий будинок здійснена приватним нотаріусом Хустського РНО Чіжмарь С.І. 08.04.2020, а ОСОБА_2 звернувся до суду 05.12.2023, що вказує про пропуск трирічного строку позовної давності. 
Також вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки витребування майна з незаконного володіння виключає додаткове пред`явлення позову про визнання договору дарування недійним. Вказане є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Що стосується позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 1/2 частини житлового будинку в АДРЕСА_2 , як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, то такі задоволенню не підлягають з тих підстав, що вказаний спірний будинок збудований за особисті кошти відповідача і є особистою власністю. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Аннишинець М.В., просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Вказує, що судом було вірно встановлено фактичні обставини справи та ухвалено оскаржуване рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Категорично заперечує щодо примирення із відповідачкою та не бажає проживати з нею однією сім`єю. Наголошує на тому, що ОСОБА_1 не з`являлася в судові засідання та не вчиняла жодних дій для примирення. Вважає доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом вірно встановлено обставини справи та надано належну оцінку всі доказам. ОСОБА_1 не надано доказів, що спірний будинок збудований в 1987 року матір`ю відповідачки ОСОБА_3 , як вона стверджує. При цьому спірний будинок в АДРЕСА_2 збудований за спільні кошти подружжя та в період перебування в шлюбі.

До початку розгляду справи від адвоката Гаврилець М.Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що перебуває на лікуванні. Однак, враховуючи те, що адвокатом не надано доказів перебування його на лікарняному та те, що судовий розгляд справи апеляційним судом здійснюється з травня 2025 року, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.
У дане судове засідання з`явився позивач ОСОБА_2 та його представник – адвокат Аннишинець М.В., які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Щодо розгляду справи за відсутності сторін, які не з`явилися - не заперечили.
Відповідач ОСОБА_3 повідомлена належним чином, зокрема шляхом особистого отримання судової повістки поштовими засобами зв`язку, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням з відміткою про вручення від 25.03.2026.
Адвокат Гаврилець М.Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 , повідомлений про дату, час та місце судового засідання шляхом отримання електронної судової повістки на його офіційну електронну пошту, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 17.03.2026 (а.с.48).
Відповідач ОСОБА_4 також знає про судове засідання, оскільки судова повістка надсилалась на адресу: АДРЕСА_1 та така отримана ОСОБА_3 , яка проживає за однією адресою з ОСОБА_4 .
Треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору: приватні нотаріуси Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І. та Чіжмарь С.І. повідомлені належним чином, шляхом отримання судових повісток поштовими засобами зв`язку, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями з відмітками про вручення від 31.03.2026 та 23.04.2026, відповідно.
Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.02.1989, який зареєстровано виконавчим комітетом Вільшанської сільської ради Хустського району Закарпатської області, про що складено актовий запис №1 та підтверджується свідоцтвом про шлюб виданого (повторно) серія НОМЕР_1 , яке видано 13.09.2023 Хустським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Під час перебування сторін у шлюбі було нажито спільне майно, яке є предметом даного спору.
Зокрема, житловий будинок по АДРЕСА_1 побудований в 1990 році. Вулиця Чапаєва в с. Сокриниця Хустського району перейменована на вулицю Кротона рішенням п`ятої сесії сьомого скликання Сокирницької сільської ради Хустського району від 05.04.2016, що підтверджується довідкою Сокирницького старостинського округу Хустського району від 18.12.2023 року за № 558. Відповідно до будівельного паспорта реєстраційний номер 105/92 забудовником вказаного житлового будинку є ОСОБА_1 . Згідно погосподарської книги Сокирницької сільської ради № 32 за 2016-2023 роки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є власником даного житлового будинку, побудованого - 1990, що підтверджується випискою з погосподарської книги від 26.09.2023 за № 425, виданою Сокирницьким старостинським округом Хустської міської ради. Вказаний житловий будинок побудований на земельній ділянці, виділеній ОСОБА_1 зборами уповноважених колгоспу «Дружба» для будівництва житлового будинку і господарських будівель, а в подальшому наданій їй у довічне успадковуване володіння сьомою сесією Сокирницької сільської ради народних депутатів 21 скликання від 26 жовтня 1991 року, що підтверджується витягом з рішення зборів уповноважених колгоспу «Дружба» с. Стеблівка, Хустського району, Закарпатської області від 1 жовтня 1989 року протокол № 3 та витягом з рішення сьомої сесії Сокирницької сільської ради народних депутатів 21 скликання від 26 жовтня 1991 року. Згідно Акту перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки від 19 грудня 1991 року, підписаного представником Сокирницької сільської ради народних депутатів Хустського району та ОСОБА_1 , дану земельну ділянку відведено в натуру згідно плану відведення земельних ділянок та її межі закріплено межовими знаками, які передано на зберігання ОСОБА_1 
08.04.2020 приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51916234, яким житловий будинок разом з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , матір`ю відповідачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 206357371 від 08.04.2020 та довідкою № 146 від 26.03.1990, виданою виконавчим комітетом Сокирницької сільської ради народних депутатів Хустського району. Реєстрацію права власності на житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 , вчинено приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І. на підставі заяви ОСОБА_3 від 04.04.2020, реєстраційний номер 39205760 та доданих нею до заяви документів, в тому числі: довідок Сокирницької сільської ради № 240 від 26.03.2020, № 243 від 01.04.2020 та довідки Хустського ДПТІ № 3892 від 17.03.2020.
29.09.2023 ОСОБА_3 подарувала житловий будинок разом з надвірними будівлями та спорудами, що за адресою: по АДРЕСА_1 своїй доньці, відповідачці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Наведене підтверджується договором дарування будинку від 29.09.2023, посвідченим приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І., зареєстрованим в реєстрі за № 5164. Те, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 підтверджується наявним в справі Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про народження від 29.09.2023 року за № 00041624901, де у відомостях про батьків зазначено: Батько - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Прізвище з Матей на Сич відповідачка ОСОБА_4 змінила в 1983 році після укладення шлюбу з ОСОБА_9 , який вони зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області 29.01.1983, про що зроблено актовий запис номер 53. Наведене підтверджується наявним в справі Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про шлюб від 29.09.2023 року за № 00041625293.
Крім цього, предметом поділу спільного майна подружжя також є інший житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
22.12.2011, в період перебування ОСОБА_1 в шлюбі з ОСОБА_2 , за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Наведене підтверджується наявними в справі доказами: витягом з рішення виконавчого комітету Хустської міської ради від 14.12.2011 року за №636, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 22.12.2011 року, довідкою Хустського державного підприємства технічної інвентаризації від 20.11.2023 року за № 1589-вих.
Серед іншого майна, яке сторони ділять між собою в межах даної цивільної справи є два автомобілі, а саме: транспортний засіб – марки Volkswagen, модель Passat, 2005 року випуску VIN: НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , а також транспортний засіб – марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 316 CDI, 2013 року випуску, VIN: НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 .
Транспортний засіб – марки Volkswagen, модель Passat, 2005 року випуску VIN: НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрований за відповідачкою за первісним позовом, позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та перебуває в її фактичному володінні та користуванні. Транспортний засіб – марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 316 CDI, 2013 року випуску, VIN: НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , зареєстрований за позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та перебуває у його фактичному володінні та користуванні.
Згідно звіту про визначення ринкової вартості №286/03/2025 від 31.03.2025, що складений, виготовлений та наданий суб`єктом оціночної діяльності – ФОП ОСОБА_10 , згідно якого ринкова вартість автомобіля Volkswagen, модель Passat, державний номерний знак НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) - НОМЕР_2 , станом на 31.03.2025 становить 261 264 гривні. Щодо автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 316 CDI, 2013 року випуску, VIN: НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , то згідно звіту наявного в матеріалах справи, вартість автомобіля Мерседес, становить 497 827 грн.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
У статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частин першої - другої, четвертої - п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Під час поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2022 року в справі № 553/3266/15-ц (провадження № 61-1507св22)).
У разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19 (провадження 
№ 14-40цс21)).
У своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 оскаржує судове рішення першої інстанції в межах задоволених позовних вимог первісної позовної заяви, а саме в частині розірвання шлюбу, визнання договору дарування недійсним, скасування рішення державного реєстратора, витребування майна з незаконного володіння та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, а тому враховуючи приписи ч. 1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів переглядає судове рішення тільки в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині розірвання шлюбу між сторонами спору.
ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції не докладено зусиль для збереження сім`ї. Відповідачка вважає, що збереження добрих сімейних відносин між сторонами є можливим, вони підтримують контакт, спілкуються та є всі передумови для збереження сім`ї. Суд не дотримав вимог закону щодо надання сторонам строку на примирення та не вжив заходів щодо примирення подружжя.
Апеляційний суд не погоджується з такими доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.02.1989. Позивач вказує, що подружнє життя між сторонами виявилося неможливим, внаслідок відсутності взаєморозуміння між ними, різних характерів, поглядів на сімейне життя, ведення спільного господарства. У зв`язку з цим між ними втрачено взаєморозуміння, почуття любові та поваги один до одного. Примирення між ними неможливе, шлюб існує лише формально.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість.
Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції не вбачається, що сторони знайшли спільну мову, прийшли до примирення, відновили спільне подружнє життя в атмосфері любові та взаєморозуміння. На цьому також наголошує сам позивач, який наполягає на неможливості продовження подружнього життя разом з ОСОБА_1 .
Тому, враховуючи положення СК України в частині неможливості примушування одного з подружжя до продовження перебування у шлюбі, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Щодо інших доводів в цій частині, зокрема, які стосуються не надання судом першої інстанції подружжю строку на примирення, то слід зазначити наступне.
У відзиві на апеляційну скаргу від 12.01.2024 ОСОБА_1 заявила клопотання про надання додаткового шестимісячного строку для примирення сторін.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Якщо один із подружжя вчинив домашнє насильство, незалежно від стану розгляду порушеного кримінального провадження, цивільної справи або справи про адміністративне правопорушення щодо домашнього насильства, заходи щодо примирення подружжя не вживаються.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звертався 07.10.2023 до правоохоронних органів з метою засвідчити вчинення щодо нього тілесних пошкоджень зі сторони ОСОБА_1 .
Також, згідно довідки від 06.10.2023 за №2313 та 02.11.2023 за №2575 виданої травмпунктом КНП «Хустська ЦЛ ім. ОСОБА_11 », ОСОБА_2 заподіяно тілесні ушкодження, а саме забій м`яких тканин голови, правого передпліччя, тощо.
Таким чином, суд першої інстанції враховуючи положення ч. 2 ст. 111 СК України, не вживав заходів щодо примирення сторін, оскільки ОСОБА_1 вчинила домашнє насильство відносно ОСОБА_2 , а тому заходи для примирення не вживались.
Крім цього, надання строку на примирення є правом суду, а не обов`язком.
Враховуючи вищезазначене доводи апеляційної скарги в цій частині своє підтвердження не знайшли, а рішення суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги щодо розірвання шлюбу є законним та обґрунтованим.
Щодо доводів апеляційної скарги, які стосуються визнання договору дарування недійсним, скасування рішення державного реєстратора, витребування майна з незаконного володіння.
ОСОБА_1 у апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставин справи в цій частині, оскільки житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 був побудований до укладення шлюбу між сторонами, а саме у 1987 році. Даний будинок завжди знаходився у власності сім`ї ОСОБА_1 , такий був побудований її сім`єю та в ньому проживала вона з матір`ю та сестрами.
Однак, з такими доводами апеляційної скарги не можна погодитись з огляду на таке.
Відповідно до будівельного паспорта реєстраційний номер 105/92 забудовником вказаного житлового будинку є ОСОБА_1 . Згідно погосподарської книги Сокирницької сільської ради № 32 за 2016-2023 роки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є власником даного житлового будинку, побудованого - 1990, що підтверджується випискою з погосподарської книги від 26.09.2023 за № 425, виданою Сокирницьким старостинським округом Хустської міської ради. Вказаний житловий будинок побудований на земельній ділянці, виділеній ОСОБА_1 зборами уповноважених колгоспу «Дружба» для будівництва житлового будинку і господарських будівель, а в подальшому наданій їй у довічне успадковуване володіння сьомою сесією Сокирницької сільської ради народних депутатів 21 скликання від 26 жовтня 1991 року, що підтверджується витягом з рішення зборів уповноважених колгоспу «Дружба» с. Стеблівка, Хустського району, Закарпатської області від 1 жовтня 1989 року протокол № 3 та витягом з рішення сьомої сесії Сокирницької сільської ради народних депутатів 21 скликання від 26 жовтня 1991 року. 
Згідно Акту перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки від 19 грудня 1991 року, підписаного представником Сокирницької сільської ради народних депутатів Хустського району та ОСОБА_1 , дану земельну ділянку відведено в натуру згідно плану відведення земельних ділянок та її межі закріплено межовими знаками, які передано на зберігання ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції оцінюючи доводи сторін та наявні в матеріалах справи докази критично поставився до наявної в матеріалах справи довідки Сокирницької сільської ради від 26.03.2020 за №240, згідно якої житловий будинок в АДРЕСА_1 , що побудований в 1987 році рахується за ОСОБА_3 .
Апеляційний суд підтримує позицію суду першої інстанції та зазначає наступне.
З наявних у справі матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 отримала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння по АДРЕСА_3 , розміром 0,07 га на ділянці матері для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що підтверджується рішенням сьомої сесії Сокирницької сільської ради народних депутатів 21 скликання від 26 жовтня 1991 року.
Тобто, земельну ділянку у 1991 році ОСОБА_1 отримувала тоді, коли житлова будівля або була не побудована взагалі або ще не була належним чином введена у експлуатацію.
Враховуючи наявність договору на забудову земельної ділянки від 20.02.1992, слід констатувати, що будинок не був побудований на момент виділення ОСОБА_1 земельної ділянки під будівництво такого будинку навпроти земельної ділянки матері, що також підтверджується наявною в матеріалах справи заявою від 07.08.1991 року.
В матеріалах справи відсутні докази, що на момент будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (наразі – ОСОБА_12 ), такий будинок знаходився у власності сім`ї ОСОБА_6 (Матей), а тому доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.
В той же час, з наданих суду доказів вбачається, що будинок було побудовано після укладення 11.02.1989 шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а тому суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований будинок за адресою АДРЕСА_1 (наразі – ОСОБА_12 ) є спільною сумісною власністю подружжя.
ОСОБА_1 також стверджує, що у ОСОБА_2 не було достатньо коштів на будівництво спірного житлового будинку в с. Сокирниця, Хустського району, оскільки такий на момент будівництва будинку працював водієм у автотранспортному підприємстві, однак не надає доказів на підтвердження своїх доводів. Так само ОСОБА_1 не довела, що такий об`єкт нерухомого майна було збудовано нею за власні кошти або за кошти її сім`ї.
Тому, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку щодо визнання житлового будинку та земельної ділянки на якій розташований такий будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя та щодо права ОСОБА_2 на 1/2 частку такого будинку.
Щодо перебування у період з 1979 року по 1988 рік ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_13 , то дані обставини не мають значення для правильного вирішення спору та не спростовують вищенаведеного.
ОСОБА_1 у своїх доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції також неправомірно задоволено позовні вимоги в частині скасування запису державного реєстратора та про витребування з незаконного володіння.
Однак, в даному випадку, слід погодитись також з позицією суду першої інстанції, щодо того, що відповідачка ОСОБА_3 діяла недобросовісно, зокрема як матір відповідачки ОСОБА_1 вона знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належить подружжю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.12.2025 у справі №439/1225/14-ц виснував, що потрібно розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість, зловживання процесуальними правами і зловживання матеріальними (цивільними) правами як за сферою застосування відповідних юридичних конструкцій, так і за наслідками такого застосування.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідносин (див., постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц тощо).
Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55 постанови). Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків (пункт 60 постанови). Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного (пункт 61 постанови).
Презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такі висновки зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 у справі №916/2813/18.
На вищезгадану постанову Великої Палати, суд першої інстанції також посилається, але в контексті вирішення питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним.
З вищенаведеної практики Верховного Суду вбачається, що доброчесність в цивільному праві є однією з ключових засад на підставі якої здійснюється реалізація прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин. Коли такий принцип порушується суд, як орган, який здійснює дотримання правосуддя та належну реалізацію і захист прав осіб, які звернулися до суду за таким захистом, повинен в належній мірі оцінити всі надані сторонами докази та в разі прийняття висновку щодо неналежної поведінки учасників цивільних правовідносин та порушення принципу добросовісності, ухвалити рішення, яке відновить порушені права та інтереси особи.
Так, 29.09.2023 ОСОБА_3 подарувала житловий будинок разом з надвірними будівлями та спорудами, що за адресою: по АДРЕСА_1 своїй доньці, відповідачці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Наведене підтверджується договором дарування будинку від 29.09.2023, посвідченим приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Гелеван С.І., зареєстрованим в реєстрі за № 5164. 
Те, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 підтверджується наявним в справі Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про народження від 29.09.2023 року за № 00041624901, де у відомостях про батьків зазначено: Батько - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . 
Прізвище з Матей на Сич відповідачка ОСОБА_4 змінила в 1983 році після укладення шлюбу з ОСОБА_9 , який вони зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області 29.01.1983 року, про що зроблено актовий запис номер 53. Наведене підтверджується наявним в справі Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про шлюб від 29.09.2023 року за № 00041625293. 
Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.
Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.
Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що за встановленої недобросовісності відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та відсутності законних підстав для набуття ОСОБА_3 права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним.
Враховуючи все вищенаведене, слід погодитись з судом першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права ОСОБА_2 на частку житлового будинку в с. Сокирниця, Хустського району буде саме наступна послідовність дій: скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію житлового будинку за ОСОБА_3 , визнання недійсним договору дарування внаслідок якого ОСОБА_3 подарувала житловий будинок своїй доньці ОСОБА_4 , а також витребування з незаконного володіння ОСОБА_4 такого житлового будинку.
Апеляційний суд вважає за необхідне додатково зазначити, що посилання ОСОБА_1 на неналежно обраний позивачем спосіб захисту порушених прав, а також судова практика в цій частині доводів, є не релевантним та не заслуговує на увагу, оскільки витребування з незаконного володіння в даному випадку не призведе до остаточного захисту порушених прав ОСОБА_2 . Відповідачка ОСОБА_3 без належної правової підстави оформила право власності на житловий будинок в с. Сокирниця, Хустського району, що встановлено в ході розгляду справи та підтверджується належними і допустимими доказами, які наявні в матеріалах справи, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Також, не знайшли підтвердження доводи в частині пропуску трирічного строку позовної давності щодо оскарження рішення державного реєстратора, оскільки позивач дізнався про порушене право у жовтні 2023 року під час конфлікту з дружиною та саме з цього моменту слід обраховувати строк позовної давності. Відповідач не знав та не міг знати про реєстрацію житлового будинку, після укладення договору дарування, за відповідачем ОСОБА_4 , а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині житлового будинку в АДРЕСА_2 .
ОСОБА_1 вказує, що житловий будинок, який розташований у АДРЕСА_2 було побудовано нею за власні кошти, а тому такий не може бути спільною власністю подружжя та має залишитись в її особистій приватній власності.
22.12.2011, в період перебування ОСОБА_1 в шлюбі з ОСОБА_2 , за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Наведене підтверджується наявними в справі доказами: витягом з рішення виконавчого комітету Хустської міської ради від 14.12.2011 року за №636, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 22.12.2011 року, довідкою Хустського державного підприємства технічної інвентаризації від 20.11.2023 року за № 1589-вих.
Однак, ОСОБА_1 не надала ні в суді першої, ні в апеляційній інстанції докази, що саме за її кошти було побудовано житловий будинок у АДРЕСА_2 .
ОСОБА_2 з 1994 року займається підприємницькою діяльністю, і хоча з довідок ПФУ у такого немає великих офіційних доходів, не можна виключати, що такий за рахунок підприємницької діяльності частково вклав свої кошти у купівлю та побудову такого спірного житлового будинку разом з ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції вірно зазначив, що такий будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 , оскільки право власності ОСОБА_1 оформлено на житловий будинок за час офіційного перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому ОСОБА_2 має законне право на 1/2 частку такого майна.
Враховуючи все вищезазначене, колегія суддів констатує, що вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Враховуючи наведене та керуючись нормами статей 12, 81, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гаврилець Микола Богданович, залишити без задоволення. 
Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 30 квітня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 червня 2026 року.

Суддя-доповідач:

Судді: