ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4638/25  Номер провадження 22-ц/814/2385/26	Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л., суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І., при секретарі судового засідання Буйновій О.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Александрової Дар`ї Станіславівни на рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 лютого 2026 року у справі за позовом Полтавського обласного комунального підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,- 

В С Т А Н О В И В :
Позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» 02.04.2025 звернувся в Шевченківський районний суд м. Полтави з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.
Позовна заява обґрунтована тим, що відповідачу надані послуги з постачання теплової енергії в квартиру АДРЕСА_1 , за період з 01.10.2017 по 01.03.2025 існує заборгованість в розмірі 5549,43 грн. Також вважає, що відповідач має сплатити індекс інфляції та 3 відсотки річних.
Під час розгляді справи в якості відповідача було залучено фактичного власника квартири ОСОБА_2 .
В своїй позовній заяві прохало суд стягнути з відповідачів заборгованість за отримані послуги з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних в розмірі 7501,91 грн.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05 лютого 2026 року позовні вимоги Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" суму заборгованості за послуги теплопостачання, отримані за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 01.10.2017 по 01.08.2024 в розмірі 5493,34 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" суму заборгованості за послуги теплопостачання, отримані за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 01.08.2024 по 01.03.2025 в розмірі 56,09 грн.
В задоволенні решти позовних вимог Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" було відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" понесені судові витрати в розмірі 2997,40 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" понесені судові витрати в розмірі 30,60 грн.
З вказаним рішенням суду не погодився представник ОСОБА_1 – адвокат Александрова Д.С. та подали апеляційну скаргу, в якій прохають скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 05.02.2026 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В доводах апеляційної скарги, зазначає, що рішення Київського районного суду міста Полтави від 5 лютого 2026 року ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, за умов неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які Київський районний суд м. Полтави визнав встановленими та невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.
Стверджує, що твердження Позивача є суперечливими з огляду на те, що останній підтвердив у відповіді на адвокатський запит, що квартира АДРЕСА_1 відключена від централізованого теплопостачання, а також місця загального користування в будинку АДРЕСА_3 також відключені від централізованого теплопостачання, а відтак, не є необґрунтованими позовні вимоги Позивача щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у розмірі 5549,43 грн., які нараховані за період з 01.10.2017 по 01.03.2025 року.
Акцентує увагу суду, що опалення квартири АДРЕСА_1 здійснюється за рахунок електроенергії, подачу теплопостачання від мережі центрального опалення до місць загального користування у будинку АДРЕСА_3 припинено 24 жовтня 2017 року. Відповідачем не було здійснено самовільного відключення від централізованого опалення.
Відзив на адресу Полтавського апеляційного суду не надходив.
Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в період з 01.10.2017 по 01.03.2025 надавав послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_2 , але плата за послуги за вказаний період, що є предметом судового розгляду, не вносилася, заборгованість за вказаний період існує в розмірі 5549,43 грн.
При цьому розрахунок вартості послуг відповідає затвердженим тарифам.
Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 01.10.2017 в період по 01.08.2024 був власником квартири АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 на підстав договору дарування та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні від 01.08.2024 є власником квартири АДРЕСА_1 з 17.07.2024.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд установив, що суд першої інстанції виходив із того, що позивач упродовж спірного періоду надавав послуги з теплопостачання за вказаною адресою, однак оплата за них своєчасно не здійснювалася, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 5549,43 грн. Суд встановив, що відповідач ОСОБА_1 був власником квартири до 01.08.2024, а ОСОБА_2 набула право власності на неї з 01.08.2024, у зв`язку з чим саме вони є належними споживачами житлово-комунальних послуг у відповідні періоди та зобов`язані нести витрати з їх оплати. Враховуючи періоди належності спірного майна кожному з відповідачів, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за період з 01.10.2017 по 01.08.2024 у сумі 5493,34 грн, а з ОСОБА_2 — за період з 01.08.2024 по 01.03.2025 у сумі 56,09 грн. Водночас у частині вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних суд відмовив, оскільки позивач не надав належного розрахунку таких нарахувань окремо щодо кожного з відповідачів з урахуванням різних періодів їхньої відповідальності за сплату комунальних послуг.

Колегія суддів вважає такий висновок районного суду вірним з наступних підстав.
Нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що індивідуальний споживач це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Статтею 162 ЖК України передбачено обов`язок особи, як власника квартири, своєчасно вносити плату за комунальні послуги.
За змістом частини першої статті 19 цього Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Наведене відповідає сталій позиції Верховного Суду, сформованій у справах №750/12850/16-ц від 26.09.2018, №642/2858/16 від 06.11.2019.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що індивідуальний споживач це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулює Закон України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Так, судом встановлено, що з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в період з 01.10.2017 по 01.03.2025 надавав послуги з теплопостачання за адресою: АДРЕСА_2 , але плата за послуги за вказаний період, що є предметом судового розгляду, не вносилася, заборгованість за вказаний період існує в розмірі 5549,43 грн.
При цьому розрахунок вартості послуг відповідає затвердженим тарифам.
Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 01.10.2017 в період по 01.08.2024 був власником квартири АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 на підстав договору дарування та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні є власником квартири АДРЕСА_1 з 01.08.2024 року.
Згідно статей 12,13,81ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки матеріалами справи підтверджується факт надання позивачем послуг з теплопостачання, наявність заборгованості за їх оплату та обов`язок відповідачів як власників спірної квартири у відповідні періоди здійснювати оплату отриманих житлово-комунальних послуг. Суд першої інстанції правильно визначив періоди відповідальності кожного з відповідачів залежно від часу набуття та припинення права власності на квартиру, у зв`язку з чим обґрунтовано стягнув заборгованість окремо з кожного з них. Водночас позивач не надав належного та обґрунтованого розрахунку інфляційних втрат і трьох відсотків річних щодо кожного відповідача з урахуванням визначених судом періодів їхньої відповідальності, що виключало можливість задоволення позовних вимог у цій частині. Тому висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та вимогам матеріального права.
Що стосуються доводів апеляційних скарг, колегія суддів не бере до уваги, оскільки доводи викладені в апеляційних скаргах не знайшли свого підтвердження при перегляді його в апеляційному порядку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Александрової Дар`ї Станіславівни - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 17 червня 2026 року.

Головуючий суддя : __________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ С.Б. Бутенко_________________ О.І. Обідіна