Справа № 128/1831/25
Провадження № 22-ц/801/660/2026
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю.Ф.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року	Справа № 128/1831/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Копаничук С.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 грудня 2025 року, ухвалене суддею Карпінською Ю.Ф., повне рішення складено 24 грудня 2025 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,
встановив:
У травні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 червня 2024 року по 27 березня 2025 року в розмірі 47 361,35 грн.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що 21 листопада 2010 року між сторонами зареєстровано шлюб, який за рішенням суду від 02 липня 2013 року було розірвано. У даному шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_2 , у сторін народився син ОСОБА_3 . 
До 2018 року ОСОБА_1 в добровільному порядку утримував неповнолітнього сина, однак з 2018 року фактично припинив виконувати свій батьківський обов`язок. 
Вказує, що судовим наказом Вінницького районного суду Вінницької області від 03 квітня 2018 року у справі №128/656/18 стягнуто з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 19 березня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. 
09 липня 2018 року на виконання вказаного судового наказу відкрито виконавче провадження. З червня 2024 року з ОСОБА_1 стягнення у примусовому порядку аліментів на утримання дитини було припинено. 
01 квітня 2025 року на адвокатський запит Вінницький ВДВС у Вінницькому районі Вінницької області ЦМУ (м. Київ) повідомив, що згідно з даними АСВП станом на 01 квітня 2025 року у відділі на виконанні перебуває виконавче провадження №56687180 відносно ОСОБА_1 щодо виконання судового наказу №128/656/18 Вінницького районного суду Вінницької області від 15 червня 2018 року. Боржник ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Державним виконавцем відділу 03 лютого 2025 року до військової частини направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. У зв?язку з відсутністю інформації про доходи боржника, військовою частиною нараховано заборгованість по аліментах за період з 01 червня 2024 року до 31 грудня 2024 року, яка становить 131 093,76 грн. Державним виконавцем відділу зроблено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів відносно боржника ОСОБА_1 за період з 01 червня 2024 року до 31 лютого 2025 року (на підставі розрахунку військової частини НОМЕР_2 та звіту). Заборгованість по аліментах станом на 31 березня 2025 року становить 92 437,20 грн. Відповідно до наданого державним виконавцем розрахунку, заборгованість у ОСОБА_1 виникла з 01 червня 2024 року до 27 лютого 2025 року. 
ОСОБА_2 вважає, що у зв?язку із простроченням сплати аліментів з ОСОБА_4 на її користь в порядку статті 196 СК України підлягає стягненню пеня за вищевказаний період заборгованості у розмірі 47 361,35 грн. 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 24 грудня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01 червня 2024 року до 27 лютого 2025 року у розмірі 47 361 (сорок сім тисяч триста шістдесят одна) грн 35 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 14 534 (чотирнадцять тисяч п`ятсот тридцять чотири) грн 40 коп.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі за безпідставністю.
У скарзі зазначає, що 26 червня 2025 року його представник – адвокат Шевчук Н.М. подала до суду клопотання про ознайомлення із матеріалами справи, однак матеріали справи не містять інформації щодо ознайомлення із матеріалами справи представником відповідача або самим відповідачем, оскільки останнє відбулося після надання доступу представнику до матеріалів справи у електронному суді. Під час подання самого відзиву у його тексті зазначалось про те, що він являється діючим військовослужбовцем, який наразі продовжує здійснювати захист країни, а тому він не зміг вчасно скористатись свої правом на подання відзиву на позов, однак такі обставини не враховані судом. Судом проігнороване те, що у самій позовній заяві уже зазначалося про те, що відповідач являється діючим військовослужбовцем ЗСУ, що не заперечувалось стороною позивача, та зазначалось, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 і усі стягнення відбуваються через виконавчу службу. У період часу виникнення зазначеної позивачкою заборгованості, він брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії рф. Виникнення заборгованості відбулося не з вини відповідача, який добросовісно ніс та виконував покладені на нього обов`язки, а саме із вини військової частини (роботодавця в даному випадку), яка з невідомих йому причин не вчасно перераховувала визначені законом аліменти на користь колишньої дружини на утримання неповнолітньої дитини, тому його вина у несвоєчасній сплаті аліментів відсутня. Доводи позовної заяви про те, що відповідач був обізнаний про рішення суду, а тому зобов`язаний сплатити неустойку за весь період невиконання рішення суду про стягнення аліментів, є безпідставними, адже боржник погодився, що з нього будуть стягуватися аліменти в примусовому порядку, отже дії відповідача залежать від дій чи рішень державного виконавця. У матеріалах справи відсутні докази того, що він знав, скільки коштів треба сплачувати стягувачу кожного місяця, оскільки кожного місяця сума вираховувалась із його забезпечення, як і відсутні докази про його обізнаність щодо розміру заборгованості по сплаті аліментів. 
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено відсутність винних дій ОСОБА_1 , який зобов`язаний сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. При цьому, суд не взяв до уваги поданий представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Шевчук Н.М. відзив на позовну заяву.
Суд зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те, що платник аліментів вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, а виникнення заборгованості зі сплати аліментів було наслідком винних дій військової частини, у якій він проходить службу, та/або наявні інші обставини, що призвели до ситуації, за якої виникла заборгованість зі сплати аліментів. Відповідач ОСОБА_1 , як платник аліментів, не довів, що ним було вжито всіх залежних від нього заходів для належного виконання зобов`язання та він є невинуватим у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні, оскільки саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
А тому суд вважав, що наявні підстави для застосування санкції до платника аліментів ОСОБА_1 та стягнення з нього неустойки (пені) за період з 01 червня 2024 року до 27 лютого 2025 року у розмірі 47 361,35 грн, у зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Встановлено, що 21 листопада 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 21 листопада 2010 року (а.с.8 на звороті).
У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 03 квітня 2012 року (а.с.9).
Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 02 липня 2013 року у цивільній справі №128/2166/13-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано (а.с.9 на звороті-10).
30 червня 2015 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 , який у подальшому 28 листопада 2017 року було розірвано, у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_8 ». Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 від 30 червня 2015 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 від 28 листопада 2017 року (а.с.10 на звороті-11).
Судовим наказом Вінницького районного суду Вінницької області від 03 квітня 2018 року, який набрав законної сили 02 травня 2018 року, в цивільній справі №128/656/18 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 щомісячно аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки зі всіх видів його заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 19 березня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.11 на звороті-12).
15 грудня 2022 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 , у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_11 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 від 15 грудня 2022 року (а.с.12 на звороті).
18 березня 2025 року адвокат Піпко А.М. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Вінницького відділу ДВС у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) із адвокатським запитом, в якому просив надати: 1) Інформацію та документи про розмір, періоди та дати виплат боржником ОСОБА_1 аліментів у виконавчому провадженні №56687180. 2) Довідку про наявність/відсутність заборгованості за виконавчим провадженням №56687180, яке перебуває на примусовому виконанні у даному відділі, де боржником є ОСОБА_1 .. Якщо заборгованість виникла у певний період, то зазначити такий період із вказівкою суми заборгованості (а.с.13).
10 квітня 2025 року Вінницьким відділом ДВС у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на вказаний запит повідомлено наступне. 
Так, за даними АСВП станом на 01 квітня 2025 року у відділі на виконанні перебуває виконавче провадження №56687180 відносно ОСОБА_1 щодо виконання судового наказу №128/656/18, виданого 15 червня 2018 року Вінницьким районним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 19 березня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Боржник ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Державним виконавцем відділу 03 лютого 2025 року до військової частини НОМЕР_2 направлено постанову про звернення стягнення на заробітку плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. У зв?язку з відсутністю інформації про доходи боржника військовою частиною НОМЕР_2 нараховано заборгованість по аліментах за період з 01 червня 2024 року по 31 грудня 2024 року, яка становить 131 093,76 грн. До відділу на депозитний рахунок надійшли кошти з військової частини НОМЕР_2 : 26 лютого 2025 року в сумі 13 781,83 грн; 20 березня 2025 року в сумі 13 531,29 грн; 24 березня 2025 року в сумі 50 000 грн, а всього на загальну суму 77 313,12 грн, дані кошти перераховано стягувачу ОСОБА_9 .. Державним виконавцем відділу зроблено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів відносно боржника ОСОБА_1 за період з 01 червня 2024 року по 31 лютого 2025 року (на підставі розрахунку військової частини НОМЕР_2 та звіту). Заборгованість по аліментам станом на 31 березня 2025 року становить 92 437,20 грн (а.с.13 на звороті-14). 
Оскільки у ОСОБА_1 виникла заборгованість зі сплати аліментів, ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про стягнення на підставі статті 196 СК України неустойки (пені) за період з 01 червня 2024 року по 27 березня 2025 року у загальному розмірі 47 361,35 грн. 
Згідно з частинами першою та другою статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року в справі № 661/905/19 зазначено, що положення Цивільного кодексу України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що під час обчислення загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.
У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
Отже, стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування є процесуальним обов`язком суду.
Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_2 вважала, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню пеня у зв`язку із простроченням сплати ним аліментів за період з 01 червня 2024 року по 27 березня 2025 року.
Провадження у даній справі відкрито 26 травня 2025 року. Суд першої інстанції визначив відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов разом із наявними у нього доказами (а.с.26).
25 червня 2025 року від адвоката Шевчук Н.М., як представника ОСОБА_1 , надійшла заява про відкладення розгляду справи з метою ознайомлення з матеріалами справи (а.с.31).
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 18 липня 2025 року справу прийнято до провадженні судді Карпінської Ю.Ф. та повторно призначено судовий розгляд справи по суті.
Копію вказаної ухвали отримано ОСОБА_1 31 липня 2025 року (а.с.38).
13 листопада 2025 року адвокатом Шевчук Н.М. в інтересах ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подано відзив на позов, в якому сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позову.
У відзиві вказано, що ОСОБА_1 являється діючим військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 , призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_3 у березні 2022 року. У період часу виникнення зазначеної позивачкою пені, відповідач брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах і в період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України: у період з 06 липня 2024 року по 25 жовтня 2024 року, з 15 грудня 2024 року по 03 березня 2025 року. У період часу із 15 грудня 2024 року по 01 березня 2025 року він здійснював участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, та у зв`язку із військовою агресією ніс службу у АДРЕСА_1 , російської федерації. 01 березня 2025 року отримав вибухову травму та був госпіталізований у лікарню. А тому виникнення заборгованості відбулося не з вини відповідача, який добросовісно ніс та виконував покладені на нього обов`язки, а саме із вини його військової частини (роботодавця в даному випадку), які з невідомих йому причин не вчасно перераховували визначені законом аліменти на користь колишньої дружини на утримання неповнолітньої дитини. Вина ОСОБА_1 у несвоєчасній сплаті аліментів відсутня. З його грошового утримання військова частина повинна була утримувати аліменти на підставі постанови державного виконавця. Станом на зараз борг зі сплати аліментів відсутній (а.с.49-51).
Ухвалюючи 24 грудня 2025 року оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що 26 червня 2025 року адвокатом Шевчук Н.М. подано клопотання про ознайомлення із матеріалами справи і саме з цього моменту представник мав можливість ознайомитися зі змістом позовних вимог та подати відзив на позовну заяву. Натомість, відзив на позовну заяву стороною відповідача подано до суду лише 13 листопада 2025 року, тобто із значним пропуском встановленого судом строку. Представник відповідача, подаючи відзив на позовну заяву із значним пропуском встановленого судом строку, до закінчення такого строку не подала заяву про продовження строку на подання відзиву разом із відзивом та жодним чином не обґрунтувала наявність поважних причин, що призвели до пропуску такого строку. 
Крім того, до поданого відзиву на позовну заяву у порушенням вимог п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України не долучено документів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу.
За таких обставин, суд першої інстанції не взяв до уваги поданий представником відповідача ОСОБА_1 – адвокатом Шевчук Н.М. відзив на позовну заяву.
Апеляційний суд виходить з того, що у позовній заяві ОСОБА_2 вказувала про те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем і з нього у примусовому порядку стягуються аліменти.
Тобто позивач була обізнана про факт несення відповідачем військової служби. 
Як зазначала позивач, виконавче провадження з примусового виконання судового наказу Вінницького районного суду Вінницької області від 03 квітня 2018 року в цивільній справі №128/656/18 відкрито 09 липня 2018 року. Стягнення аліментів припинилося з червня 2024 року.
Інформації про те, що до вказаної дати стягнення аліментів не проводилося, позовна заява не містить.
Вінницький відділ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у відповіді на адвокатський запит представника Тимощук С.С. вказав про обізнаність виконавчої служби щодо проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_2 .
Ні позивачем, ні державною виконавчою службою у відповіді на адвокатський запит не заперечувалося, що відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 до червня місяця 2024 року здійснювалися військовою частиною у визначеному судовим наказом розмірі. 
Частиною першою статті 69 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти стягувачу у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а якщо такий строк не встановлено - до десятого числа кожного місяця, наступного за звітним. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи-підприємці кожні шість місяців надсилають державному виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.
У разі стягнення аліментів як частки заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, фізичної особи, фізичної особи – підприємця відрахування здійснюються з фатичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця (ч. 6 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження»).
Разом з тим, розрахунок заборгованості головного державного виконавця Федоринського С.П. підтверджує той факт, що стягнення аліментів за період з червня 2024 року по січень 2025 рік не здійснювалося.
При цьому, із розрахунку заборгованості по стягненню аліментів, зробленого військовою частиною слідує, що з червеня 2024 року по грудень 2024 року із грошового забезпечення ОСОБА_1 підлягало до відрахування в загальному 131 093,76 грн.
Яким чином дії ОСОБА_1 призвели до утворення заборгованості зі сплати аліментів, враховуючи, що він не змінював місце роботи (служби) і відрахування повинно було здійснюватися його «роботодавцем», у позовній заяві не обґрунтовано. 
Надані позивачем документи вже свідчать про відсутність вини ОСОБА_1 , як платника аліментів.
Про відсутність своєї вини ОСОБА_1 вказував і у відзиві на позов, який не прийнятий судом.
За змістом ч. 7 та 8 ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Апеляційний суд вважає, що за обставин даної справи відзив на позов ОСОБА_1 не було подано саме з поважних причин.
Факт збройної агресії рф проти України та запровадження воєнного стану є загальновідомим.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
У відзиві на позов ОСОБА_1 просив врахувати, що зважаючи на зміну складу суду та те, що він являється діючим військовослужбовцем, який наразі продовжує здійснювати захист країни від окупантів, він не зміг вчасно скористатись свої правом на надання відзиву.
Відповідно до копії довідки військової частини НОМЕР_2 від 26 червня 2025 року №4930, старший сержант ОСОБА_1 брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії рф в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах і в період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією рф проти України: у період з 06 липня 2024 року по 25 жовтня 2024 року, з 15 грудня 2024 року по 03 березня 2025 року (а.с.53). 
Відповідно до копії довідки військової частини НОМЕР_2 від 09 серпня 2025 року №5988 убд, старший сержант ОСОБА_1 у період з 15 грудня 2024 року по 01 березня 2025 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в н.п. Гончаровка Курської області рф (а.с.54).
Після перенесення 01 березня 2025 року вибухової травми, ОСОБА_1 з 20 серпня 2025 року перебував на стаціонарному лікуванні і відділенні ФРМ КНП «ВОКМРЦВВРЗНВОР», що підтверджується копією довідки КНП «ВОКМРЦВВРЗНВОР» від 07 вересня 2025 року №1043 (а.с.55).
Враховуючи факт проходження ОСОБА_1 військової служби та його безпосередню участь (у заявлений до стягнення пені період та період з моменту вступу представника у справу) у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією рф проти України, апеляційний суд вважає, що за вказаних обставин суд першої інстанції мав прийняти відзив на позов.
Додані до відзиву документи свідчать про те, що ОСОБА_1 , зважаючи на особливості несення військової службі, не міг активно цікавитися долею виконавчого провадження та процесом виконання судового рішення про стягнення з нього аліментів.
При цьому ОСОБА_1 обізнаний, що відрахування аліментів з його заробітної плати здійснювалося його «роботодавцем», а факт невчасного здійснення такого відрахування не повинно ставитися йому в провину. 
За змістом пункту 3 розділу X Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5, постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконується підприємством, установою, організацією за місцем отримання боржником відповідних доходів. 
Контроль за правильним і своєчасним відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника здійснюється виконавцем за власною ініціативою, в тому числі за заявою стягувача шляхом перевірки правильності та своєчасності відрахувань підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами та фізичними особами - підприємцями, з якими боржник перебуває у трудових відносинах, про що складається відповідний акт.
Виходячи з аналізу вказаних норм права, у разі звернення рішення суду до примусового виконання і винесення державним виконавцем постанови про звернення стягнення на заробітну плату платника аліментів контроль за своєчасністю перерахування стягувачу аліментів і визначення їх розміру покладається на роботодавця і на державного виконавця.
Крім того, апеляційний суд бере до уваги, що у відповіді від 01 квітня 2025 року на адвокатський запит виконавчою службою вказано, що постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника направлено до військової частини НОМЕР_2 лише 03 лютого 2025 року, і цей факт є незрозумілим для суду.
Ключовою умовою для притягнення платника аліментів до відповідальності за невиплату або несвоєчасну виплату коштів на утримання дитини, зокрема для стягнення з нього неустойки (пені) є його вина. 
Відповідно до положень сімейного законодавства України, вина передбачає, що заборгованість виникла саме внаслідок свідомих дій або бездіяльності платника, а не через об`єктивні обставини, які не залежать від нього. 
Правосуддя вимагає збалансованого та справедливого судового провадження, яке ґрунтується на дотриманні принципів верховенства права, диспозитивності і пропорційності, а також має відповідати стандартам Конвенції.
З врахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для нарахування пені за прострочення сплати аліментних платежів за період з 01 червня 2024 року по 27 березня 2025 року, не відповідає встановленим обставинам справи, оскільки матеріали справи не мають належних та допустимих доказів вини відповідача у виникненні заборгованості, а також не доведений умисел його ухилення від сплати заборгованості за аліментами.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 грудня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів -відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.Б. Сало 

Судді О.Ю. Береговий

С.Г. Копаничук