П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/21942/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Романченко Є.Ю.
Суддя-доповідач - Слободонюк М.В. 
11 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Канигіної Т.С.  Кузьмишина В.М. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В : 
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про:
- визнання протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”;
- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення щодо звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно вважав за необхідним повторне подання рапорту про звільнення, оскільки після отримання відповідачем акта обстеження сімейного стану були наявні всі документи для прийняття рішення по суті. На думку апелянта, відповідач допустив протиправну бездіяльність, не розглянувши питання звільнення після усунення недоліків, а матеріалами справи підтверджується наявність передбачених законом підстав для звільнення у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка потребує стороннього догляду.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не є перешкодою в апеляційному перегляді справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до наказу №653 від 16.12.2023 ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 16.12.2023.
04 лютого 2025 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з рапортом на звільнення з військової служби, відповідно до підпункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, яка передбачає, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період під час воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною 12 цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). 
Позивач послався на наявність у його матері ОСОБА_2 ІІ групи інвалідності та необхідність здійснення за нею постійного догляду, в підтвердження чого надано довідку до акта огляду медико – соціальною експертною комісією (серія 12 ААГ № 265560, виданої 16.01.2024) та висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи самостійно пересуватись та самообслуговуватися і потребують соціальних послуг з догляду на професійній основі від 03.01.2025.
За результатами розгляду цього рапорту військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь від 22.02.2025 №1648 про відмову в його задоволенні у зв`язку з неможливістю прийняти рішення на підставі поданих документів, а саме: ненаданням заявником доказів на підтвердження факту відсутності інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати догляд за хворою особою.
Надалі позивач звернувся до командиром військової частини НОМЕР_1 з особистим зверненням стосовно перевірки сімейного стану та надання акту обстеження сімейного стану військовослужбовця.
Військовою частиною НОМЕР_1 було скеровано запит до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 було проведено обстеження сімейного стану військовослужбовця та складено відповідний акт від 28.05.2025, який засобами СЕДО направлено до відповідача.
В подальшому представник позивача неодноразово звертався з запитами до військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 .
Листом від 23.08.2025 № 8307 відповідачем повідомлено, що за результатами розгляду рапорту поданого позивачем про звільнення з військової служби надано письмову відповідь відповідно до вимог чинного законодавства за вих. № 1648 від 22.02.2025, при цьому інші нерозглянуті рапорти стосовно звільнення ОСОБА_1 у військовій частині відсутні.
Вважаючи, що відповідач безпідставно відмовився звільняти його з військової служби на підставі первинно поданого рапорту із додатковими документами, що надійшли, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно відмовив у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби, оскільки на момент його подання позивач не надав усіх документів, необхідних для підтвердження наявності підстав для звільнення, зокрема акта обстеження сімейного стану військовослужбовця.
Суд зазначив, що відповідач, розглянувши рапорт, повідомив позивача про перелік документів, яких бракує для вирішення питання по суті, та діяв у межах наданих законом повноважень.
При цьому суд врахував, що акт обстеження сімейного стану був отриманий вже після прийняття рішення про відмову в задоволенні рапорті, а доказів повторного звернення позивача з рапортом та повним пакетом документів матеріали справи не містять. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання дій відповідача протиправними та задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє станом на час розгляду справи.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).
За змістом частин першої та третьої статті 1 Закону № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-ХІІ визначені види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232-ХІІ).
Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону № 2232-ХІІ.
Так, відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої Закону № 2232 військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби, під час воєнного стану, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Частиною 12 статті 26 Закону N 2232-XII визначено перелік таких сімейних обставин, до яких відноситься в тому числі: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону N 2232-XII).
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).
Відповідно до пункту 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Пунктом 242 цього Положення передбачено, що накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.
Згідно п.12.1 розділу ХІІ Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за № 438/16454 (далі - Інструкція № 170), звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
Пунктом 2 розділу ІІІ Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 06.08.2024 № 531 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 серпня 2024 р. за № 1214/42559) передбачено, що командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.
Також, п. 3,4 цього Порядку визначено, що непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку. Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою. Якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.
Системний аналіз положень вищевказаних правових норм дає підстави для висновку, що виданню наказу про звільнення військовослужбовця зі служби передує процедура розгляду його рапорту та перевірка відповідних документів, які додані до нього.
Як встановлено матеріалами справи, на момент звернення позивача з рапортом про звільнення з військової служби від 30.01.2025 до нього не було додано всіх документів, необхідних для підтвердження наявності передбачених законом підстав для звільнення, зокрема акта обстеження сімейного стану військовослужбовця. Саме відсутність такого документа унеможливлювала належну перевірку обставин щодо відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд за матір`ю позивача, що має істотне значення для вирішення питання про його звільнення з військової служби.
При цьому відповідач, розглянувши поданий рапорт, діяв відповідно до вимог Порядку № 531 та листом від 22.02.2025 повідомив позивача про неможливість прийняття позитивного рішення на підставі наданих документів, зазначивши документи, які необхідно подати для вирішення питання по суті. Така відповідь не свідчить про протиправність дій відповідача, а навпаки підтверджує належне виконання ним обов`язку щодо перевірки достатності поданих документів.
В даному випадку колегія суддів не приймає доводи апелянта про суперечливість поведінки військової частини у зв`язку із подальшим направленням запиту до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для отримання акта обстеження сімейного стану. З матеріалів справи вбачається, що відповідні дії були вчинені після особистого звернення позивача та з метою сприяння отриманню необхідного документа. Сам факт надання допомоги у витребуванні документа не свідчить про обов`язок відповідача переглядати раніше прийняте рішення за відсутності нового звернення військовослужбовця та належного подання повного пакета документів.
Посилання апелянта на те, що після надходження акта обстеження сімейного стану відповідач був зобов`язаний самостійно повторно розглянути його рапорт, є помилковими. Нормами Закону № 2232-ХІІ, Положення № 1153/2008 та Порядку № 531 не передбачено обов`язку командира військової частини здійснювати повторний розгляд рапорту, щодо якого вже прийнято рішення, у разі подальшого надходження додаткових документів без повторного звернення військовослужбовця.
Матеріали справи не містять доказів того, що після отримання акта обстеження сімейного стану позивач повторно подав рапорт про звільнення або звернувся із заявою про повторний розгляд раніше поданого рапорту з долученням відсутнього документа. Відтак у відповідача були відсутні правові підстави для повторного розгляду питання про звільнення позивача.
Сама по собі наявність у матері позивача інвалідності та потреби у сторонньому догляді не спростовує правомірності оскаржуваної відмови, оскільки предметом спору є правомірність рішення відповідача станом на момент його прийняття. На дату розгляду рапорту відповідач не володів усім необхідним комплектом документів, який давав би можливість встановити наявність усіх передбачених законом умов для звільнення позивача з військової служби.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з правовою оцінкою суду першої інстанції та не містять нових обставин, які б спростовували його висновки.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, у зв`язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення не встановлено.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Канигіна Т.С.    Кузьмишин В.М.