ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 638/14368/15-ц
провадження № 61-12738св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., 
Фаловської І. М.,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Правекс-Банк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2022 року у складі судді Подус Г.С. та постанову Харківського апеляційного суду 
від 26 липня 2023 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., 
Маміної О. В.,у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року акціонерне товариство «Правекс-Банк» (далі - АТ «Правекс-Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що 14 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та банком було укладено кредитний договір № 2136-020/07Р, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті у розмірі 31 900,00 Євро, зі сплатою 11,99 процентів річних, строком до 14 грудня 2032 року.
В якості забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором, між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки 
від 14 грудня 2007 року № 2136-020/07Р. 
Позичальником було допущено порушення зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого у позичальника та поручителя виник обов`язок щодо повернення усієї суми кредитної заборгованості.
Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 29 травня 2015 року за позичальником обліковується заборгованість по сплаті основної суми кредиту у розмірі 31 394,00 Євро.
Позичальник допустив порушення своїх зобов`язань щодо своєчасної сплати процентів за користування кредитом, а тому, згідно з розрахунком заборгованості станом на 16 червня 2015 року за позичальником обліковується заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами у розмірі 19 518,26 Євро.
У зв`язку з порушенням строків, встановлених кредитним договором щодо повернення кредитних коштів та процентів, позичальнику нарахована пеня, яка становить 25 309,22 грн та 277 657,08 грн.
З урахуванням викладеного АТ «Правекс-Банк» просило суд стягнути солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 50 912,26 Євро та заборгованість за пенею у розмірі 302 966,29 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 
2022 року у задоволенні позовної заяви ПАТ КБ «Правекс-Банк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що останній платіж за договором кредиту ОСОБА_1 було здійснено 08 травня 2012 року на суму 300 Євро. Тобто позовну давність, про застосування якої заявлено відповідачем, необхідно обраховувати з моменту останнього платежу.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовна давність за основним зобов`язанням спливла 08 червня 2015 року, з цим позовом банк звернувся до суду лише 31 серпня 2015 року, тобто після спливу позовної давності, тобто відсутні підстави для задоволення вимог банку до поручителя. 
Оскільки банком пропущено позовну давність за основним зобов`язанням, унаслідок чого суд першої інстанції також дійшов висновку про відмову у позові до поручителя. 
Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 
від 23 лютого 2023 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Правекс-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 700,00 грн.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу надав договір про надання правничої (правової) допомоги від 17 червня 
2021 року, додаткову угоду від 31 грудня 2021 року, акт виконаних робіт, який складено 21 листопада 2022 року.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що розмір витрат на правничу допомогу - 25 200 грн є необґрунтовано завищеним, оскільки з акту виконаних робіт вбачається, що деякі його пункти дублюються, у тому числі пункти 4, 5, 9, згідно з якими адвокат вчиняв одну й ту саме дію, а саме здійснював подання клопотання про проведення засідання без його участі.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наявні підстави для часткового задоволення заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 700,00 грн.
Постановою Харківського апеляційного суду від 26 липня 2023 року апеляційні скарги представника АТ «Правекс-Банк» адвоката - Пасацького Ю. О. залишено без задоволення. Рішення Дзержинського районного суду 
м. Харкова від 16 листопада 2022 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2023 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до пункту 4.4 договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у пункті 1.2 договору припиняється достроково, на 11-й день місяця, наступного за місяцем, в якому виник факт прострочення.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що, з урахуванням умов пункту 4.4. договору кредиту та переривання позовної давності унаслідок часткової сплати позивачем заборгованості, суд першої інстанції правильно відрахував позовну давність з наступного місяця в якому було здійснено останній платіж, тобто з 08 червня 2012 року. Отже, позовна давність за основним зобов`язанням спливла 08 червня 2015 року, а з позовом банк звернувся до суду лише 31 серпня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.
Враховуючи, що кредитний договір був припинений в наступний місяць після прострочення, тобто 11 квітня 2010 року, то передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний преклюзивний строк для виконання свого обов`язку поручителем сплив у жовтні 2010 року. Подальше поновлення позовної давності для основного боржника за кредитним договором на перебіг шестимісячного строку поруки не впливає, оскільки на відміну від позовної давності він не поновлюється.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, які заявником в апеляційній скарзі не спростовані.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2023 року АТ «Правекс-Банк» звернулося до Верховного Суду 
з касаційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2022 року та постанову Харківського апеляційного суду 
від 26 липня 2023 року, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову банку. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Правекс-Банк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2022 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 липня 2023 року, витребувано справу із суду першої інстанції.
У лютому 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає, що суди не застосували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 19 березня 
2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі 
№ 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 
2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, від 14 грудня 2016 року 
у справі № 6-2462цс16 та постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 756/11460/15, від 06 травня 2020 року у справі № 359/5571/16, 
від 24 травня 2023 року у справі № 760/21701/15.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди у порушення закону не прийняли до уваги, що позовна давність повинна застосовуватись до кожного платежу окремо, не врахували строк повернення кредиту і платежі, які визначені умовами кредитного договору, тобто платежі, які упущені, платежі з дати звернення до суду і до 14 грудня 2032 року, не надали оцінку умовам кредитного договору.
Банк вказував про те, що строк користування кредитом встановлений 
у пункті 1.2 кредитного договору відповідно до пункту 4.4 кредитного договору не змінився і такий строк достроково не припинився, оскільки банк письмово не повідомляв боржника про припинення кредитного договору.
Отже, суди не врахували, що початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення і до закінчення строку кредитування. Тобто суди помилково не звернули уваги на те, що строк дії кредитного договору визначено до 14 грудня 2032 року.
Крім того, у касаційній скарзі порушено клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки існує виключна правова проблема щодо трактування умов договору кредиту щодо дострокового припинення строку кредитування. 
Позиція інших учасників справи
У жовтні 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити без задоволення касаційну скаргу АТ «Правекс-Банк», а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Судом установлено, що 14 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та банком було укладено кредитний договір № 2136-020/07Р, за умовами якого банк надав 
ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті у розмірі 31 900,00 Євро, зі сплатою 11,99 процентів річних.
Згідно з пунктом 1.2. договору кредит надається строком до 14 грудня 
2032 року.
Пунктом 4.4 договору кредиту визначено, що шляхом підписання цього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у пункті 1.2 договору припиняється достроково, на 11 день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника.
В якості забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором, між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки 
від 14 грудня 2007 року № 2136-020/07Р. 
Банк вказував про те, що відповідачі належним чином зобов`язання за договором кредиту не виконали, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором у розмірі 50 912,26 Євро та заборгованість за пенею 
у розмірі 302 966,29 грн
ОСОБА_1 у суді першої інстанції було порушено клопотання про застосування позовної давності. 
На підставі частини першої статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється. Права та інтереси кредитора в охоронних правовідносинах забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України. Якщо кредитний договір передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, то перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Пунктом 4.4 кредитного договору визначено, що шляхом підписання цього договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у пункті 1.2 договору припиняється достроково, на 11-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника.
Згідно з пунктом 6.1.7 зазначеного договору, позичальник зобов`язався у разі виникнення подій, зазначених, зокрема у п. п. 4.4 цього договору, достроково погасити заборгованість за кредитом та відсотками у повному обсязі, а також сплатити пеню і штраф.
Отже, сторони кредитних правовідносин на власний розсуд врегулювали 
у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання відповідно до статті 1050 ЦК України.
Аналіз пункту 4.4 кредитного договору свідчить, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, оскільки у такому повідомленні банк не вимагає дострокового виконання зобов`язань.
Тобто у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання, така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін, а подальше направлення чи не направлення банком вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту на цю зміну строку не впливає.
Судом установлено, що ОСОБА_1 у березні 2010 року не виконав зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим у позичальника 
11 березня 2010 року виникло прострочення з погашення заборгованості за кредитом.
На підставі пункту 4.4 кредитного договору 10 квітня 2010 року строк користування кредитом припинився.
Отже, відповідно до умов договору, змінився й строк виконання зобов`язання у зв`язку з невиконанням позичальником його умов.
У постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року (справа № 6-1174цс16) міститься правовий висновок про те, що, якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення і позичальник повинен звернутися до суду на захист свого порушеного права протягом трьох років саме з цієї дати.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц зазначено, що з аналізу змісту пункту 9.2 кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, оскільки у такому повідомленні банк не вимагає дострокового виконання зобов`язань. Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі 554/14426/15-ц, від 31 серпня 2022 року у справі 
№ 308/1546/18, від 01 травня 2024 року у справа № 2011/20950/12.
Після зміни строку виконання зобов`язання (10 квітня 2010 року) всі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.4 кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до цієї дати.
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). 
Обставини порушення боржником зобов`язань щомісячного платежу за кредитом до 10 березня 2010 року сторонами не оспорені.
Отже, оскільки строк виконання зобов`язання настав 10 квітня 2010 року, останній платіж позичальником було внесено 08 травня 2012 року, а з позовом банк звернувся 31 серпня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування наслідків спливу якої просив відповідач, тому суди дійшли обґрунтованого висновку, що звернення з позовом про стягнення заборгованості, відбулося поза межами позовної давності, що є підставою для відмови у позові.
Після спливу строку кредитування в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги банку про стягнення процентів, які нараховані після 10 квітня 
2010 року, є необґрунтованими.
Верховний Суд звертає увагу на те, що оскільки банком пропущено строк на звернення з вимогою про стягнення заборгованості за основним договором, то також пропущена спеціальна позовна давність на звернення з вимогою про стягнення пені, яка визначена пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, згідно з якою позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Доводи заявника у касаційній скарзі про неврахування судами того, що позовна давність повинна застосовуватись до кожного платежу окремо, неврахування строку повернення кредиту і платежів, на увагу не заслуговують, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 вказала про те, що застосування абзацу 2 
частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосована лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. 
Разом з тим у пункті 4.4 кредитного договору сторони дійшли згоди про дострокове припинення користування кредитом у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом.
Якщо кредитор змінює строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. У такому разі кредитор зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах 
від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.
Верховний Суд погоджується з висновком судів про те, що оскільки основне зобов`язання за кредитним договором було припинено 11 квітня 2010 року, 
то передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний преклюзивний строк для виконання свого обов`язку поручителем сплив у жовтні 2010 року.
Клопотання заявника у касаційній скарзі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду унаслідок існування виключної правової проблеми, задоволенню не підлягає, оскільки тлумачення пункту 4.4 (9.2 у іншої редакції договору) умов типового договору АТ «Правекс-Банк» неодноразово було предметом перегляду суду касаційної інстанції та існує стала практика Верховного Суду, в якій надано оцінку вказаним умовам договору, що також підтверджується вищезазначеною постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц
Отже, посилання касаційної скарги на відповідні постанови суду касаційної інстанції на увагу не заслуговують, оскільки у цій справі наявні інші фактичні обставини.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновки судів є законними та обґрунтованими, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання акціонерного товариства «Правекс-Банк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити. 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Правекс-Банк» залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 листопада 2022 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко
О. М. Ситнік
І. М. Фаловська