ЄУ№ 712/3561/26
Провадження №2/712/2890/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року Соснівський районний суд м. Черкаси
у складі: головуючого судді Стеценко О.С.,
за участю секретаря судового засідання Ігнатьєвої Е.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до держави російської федерації в особі Міністерства юстиції рф про стягнення моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позиції позивача 

Позивач звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовною заявою до відповідача, в якій просить стягнути з російської федерації в особі Міністерства юстиції рф моральну шкоду у сумі 5 087 500,00 грн., що за офіційним курсом Національного банку України на день подачі позовної заяви до суду (13.03.2026) становить 100 000,00 Євро.
У обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що позивач проживала у власному будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
21.02.2022 позивач поїхала до своїх дітей у м. Маріуполь на лікування. Оскільки з 24.02.2022 місто було охоплено війною, позивач разом з сім`єю не могли вийти з будинку. Позивач з метою безпеки перебувала у підвалі будинку, залишившись без їжі, води та світла. У позивача часто підіймався тиск і боліла голова, був сильний біль у грудях. Лікуватися не було чим.
У підвал заходили люди у військовій формі, перевіряли документи, у доньки забрали паспорт і не повернули.
23.04.2022 російські окупанти дозволили вийти з підвалу, оскільки збиралися зносити будинок. Від знайомої позивач дізналася, що її будинок зруйнований і від нього нічого не лишилося.
Позивача разом з сім`єю прихистили віруючі люди, у яких вони буди до 11.06.2022.
11.06.2022 позивач виїхала з м. Маріуполь через безліч блокпостів до м. Запоріжжя, а потім вже до м. Черкаси.
Евакуація та пережиті страхи сказалися на здоров`ї позивача, страх переслідує позивача і наразі і став причиною загострення хвороб, які позивач мала. 
Позивач зазначає, що діями рф було порушене гарантоване ст. 41 Конституції України її право власності, завдано моральної шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, зумовлених перебуванням у межах населеного пункту, який опинився під постійними ворожими обстрілами, що становило безпосередню загрозу для життя позивача та здоров`я, а також здоров`я і життя рідних позивача, а також протиправним позбавленням права володіння, користування та вільного розпорядження всім належним позивачу майном. 
Моральну шкоду позивач оцінює у сумі 5 087 500 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача 

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Відзив на позов не подав.
Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 вказав, що у разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема рф, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
Верховний Суд також встановив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з рф у зв`язку з повномасштабною збройною агресією.
З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією рф проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Зупинення провадження у справі призведе до безпідставного зволікання з розглядом справи, що не сприятиме якнайкращому захисту інтересів позивача.
У зв`язку з викладеним, суд не направляв запиту до відповідача для отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.03.2026 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 квітня 2026 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду, визнано явку позивача ОСОБА_1 обов`язковою в судові засідання в указаній цивільній справі.
Протокольною ухвалою суду від 03 червня 2026 року відкладено судовий розгляд у зв`язку з неявкою позивача, явка якого у судові засідання визнана обов`язковою. 
Протокольною ухвалою суду 24 червня 2026 року постановлено проводити розгляд справи за відсутності сторін, належним чином повідомлених про час та місце слухання справи.

Фактичні обставини, встановлені Судом, та зміст спірних правовідносин.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
24.11.2022 позивача взято на облік як внутрішньо переміщену особу, що підтверджується довідкою про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи від 24.11.2022 № 7102-5002348514 за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав.
Як вбачається з договору оренди № 183-5 від 22.12.2025, укладеного між позивачем як орендарем та Департаментом житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради як орендодавцем, останній надав орендарю у користування ліжко-місце в кімнаті АДРЕСА_3 .
Відповідно до відомостей, отриманих з порталу ДіЯ, зафіксовано часткове пошкодження (придатно до експлуатації) майна за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом досліджені надані позивачем: виписка № 8603 із медичної карти амбулаторного хворого від 29.04.2024, огляд терапевта від 17.02.2026, виписка № 6305 із медичної карти амбулаторного хворого від 02.04.2023, виписка пацієнта закладу медичної реабілітації від 24.05.2023.

Норми права, застосовані судом. Оцінка суду

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами, доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.
Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування ч. 3 ст. 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.
Загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому дослідженні, є факт окупації міста Маріуполя Донецької області.
02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено у Статуті ООН.
Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).
Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.
Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).
Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).
Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.
24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення російської федерації на суверенну територію України.
24 лютого 2022 року згідно Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
Починаючи з 2014 року, відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з російською федерацією.
Відповідно до ч.9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
У силу статті 5 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ята).
Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України, у тому числі, може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.
У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.
Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, покладається на російську федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.
Відповідно до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.
Зазначений закон втратив чинність 07.05.2022 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» № 2217-ІХ.
У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Ураховуючи наведене, факт внутрішнього переселення не може встановлюватися судами України, а повинен підтверджуватися довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи у порядку, визначеному Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, не має доступу до свого майна, житла, яке залишилося на тимчасово окупованій території.
Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (ч. 3 ст.23 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення ст. 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
Отже для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК необхідно довести такі факти:
а) протиправність діяння її заподіювача.
б) наявність шкоди.
в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.
Верховний Суд у справі № 754/6452/24 сформулював принципову позицію для справ про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ: сам по собі факт війни не означає автоматичного присудження компенсації. Навіть за очевидності міжнародно-протиправного діяння позивач має довести всі елементи цивільного правопорушення — наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між нею і діями держави-відповідача.
Загальновідомість агресії — не тотожна доведенню шкоди.
Суд визнав, що факт збройної агресії РФ проти України є загальновідомою обставиною, яка не потребує доказування (частина третя статті 82 ЦПК України).
Проте це не звільняє позивача від обов`язку довести: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки відповідача; причинний зв`язок між шкодою та протиправними діями; вину (якщо вона є необхідною умовою відповідальності).
Ці елементи є класичною конструкцією деліктної відповідальності за статтями 23, 1167 ЦК України.
Причинний зв`язок — обов`язкова умова відповідальності. 
Суд підкреслив принципове: компенсація моральної шкоди можлива лише за умови доведення, що вона є наслідком саме діяння відповідача.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Установлено, що позивач є громадянкою України.
Позивач постійно проживала на території України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.
Згідно інформації, викладеної в позовній заяві, місто Маріуполь Донецької області у лютому-березні 2022 року перебувало під інтенсивними артилерійськими та авіаційними ударами з боку збройних сил Російської Федерації, що призвело до масштабних руйнувань цивільної інфраструктури. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що внаслідок військової агресії рф та тимчасової окупації суверенної території України позивачу завдано моральної шкоди.
Кожен громадянин, який не покинув територію України, відчуває себе у небезпеці після введення в Україні воєнного стану, позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями.
Проте, це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії рф, обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок).
Разом з тим, на підтвердження заподіяння моральної шкоди позивачу надано тільки довідку ВПО, медичні документи та витяг з додатку «ДіЯ» про повідомлення про часткове пошкодження будинку.
Верховний Суд у справі №  754/6452/24 зазначив, що довідки ВПО лише підтверджують статус переміщених осіб, але не доводять факту та обсягу моральної шкоди у конкретному випадку.
Позивач зазначає, що вона перебувала у м. Маріуполь у родині доньки, коли почалося повномасштабне вторгнення рф на територію України.
Однак, у порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не довела належними та допустимими доказами, що вона з 21.02.2022 по 11.06.2022 перебувала у м. Маріуполь.
Так, позивач не надала доказів того, що в неї є донька, в якої на праві власності/користування перебуває житло у м. Маріуполь.
Згідно із довідкою від 24.11.2022 № 7102-5002348514 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 перемістилася із с. Азовське Маріупольського району Донецької області.
Позивач на підтвердження погіршення стану здоров`я внаслідок окупації надана медичні документи.
Суд оцінює їх критично з огляду на таке.
Так, з виписки № 8603 із медичної карти амбулаторного хворого вбачається, що позивач звернулась за медичною допомогою 29.04.2024, у анамнезі хвороби зазначено, що у неї болі у суглобах 20 років. Так само це вбачається з виписки пацієнта закладу медичної реабілітації від 24.05.2023.
Відповідно до виписки № 6305 із медичної карти амбулаторного хворого позивач звернулась за медичною допомогою 02.04.2023 з приводу хвороби легенів з гострою респіраторною інфекцією нижніх дихальних шляхів.
З огляду терапевта, проведеного 17.02.2026, вбачається, що позивач зазначила, що хворіє останні роки, пов`язує з військовими діями.
Суд зазначає, що позивач не довела, що вказані захворювання, які у позивача тривають більше 20 років, є похідними чи виникли від завдання моральної шкоди внаслідок дій рф.
Посилання позивача на те, що вона страждає внаслідок проживання у гуртожитку, є самотньою і ізольованою, суд не приймає до уваги.
Так, позивач зазначала у позові про те, що в неї є донька та онуки, про місцезнаходження яких позивач не зазначає.
Позивач виїхала з тимчасово окупованої території України, як вона зазначає, у червні 2022 року, довідку ВПО видано позивачу 24.11.2022, натомість договір оренди ліжка –місця та кімнати у гуртожитку нею укладено лише 22.12.2025. 
Витяг з додатку «ДіЯ» про часткове пошкодження будинку розцінюється судом як повідомлення держави та фіксація пошкодження майна.
Крім того, на державному рівні існує Порядок, який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії РФ, починаючи з 19 лютого 2014 року.
Слід зазначити, що наявні міжнародні та національні нормативно-правові акти не містять положень про виникнення у тимчасово переміщеної особи права на відшкодування понесених нею моральних страждань через таке переміщення від держави агресора.
Доводи про те, що внаслідок збройної агресії рф, позивачу було завдано моральну шкоду є безпідставними, оскільки загально відомий факт збройної агресії рф, не звільняє позивача від доведення наявності шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Для дачі особистих пояснень суд визнавав явку позивача у судові засідання обов`язковою, про що постановлено ухвалу від 09.04.2026.
Натомість позивач до судових засідань, призначених на 03.06.2026, 24.06.2026, не з`явилась, причини неявки суду не повідомила.
Суд за відсутності позивача позбавлений можливості з`ясувати ті обставини, на які позивач посилалась у своєму позові на обґрунтування свої вимог.
Отже, доводи про доведеність позовних вимог, наявність підстав задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі є безпідставними, оскільки не підтверджуються наявними у справі доказами, тому суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.
Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне витрати по справі віднести за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до держави російської федерації в особі Міністерства юстиції рф про стягнення моральної шкоди відмовити.

Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - держава російської федерації в особі Міністерства юстиції рф, місце знаходження за адресою: вул. Житня, буд. 14, корп. 1, м. москва, російська федерація.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Суддя: О.С. Стеценко