ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" квітня 2026 р. Справа№ 910/8404/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тищенко О.В.
суддів: Гончарова С.А. 
Сибіги О.М. 

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.
за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 22.04.2026,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 (повний текст рішення складено 20.10.2025) 

у справі №910/8404/25 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Державного підприємства "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр"
до Київського квартирно-експлуатаційного управління
третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву 
про визнання договорів укладеними та стягнення 964 539,41 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рух справи
Державне підприємство "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського квартирно-експлуатаційного управління, третя особа Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву про визнання договорів укладеними та стягнення 964539,41 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладених між сторонами Договорів оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №9056 від 22.02.2022 та №9139 від 30.09.2022 не уклав з позивачем договорів на відшкодування вартості земельного податку та не сплатив позивачу відшкодування його витрат за користування земельними ділянками за 2024 рік на загальну суму 964539,41 грн. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати укладеними підписані державним підприємством "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" договори про відшкодування витрат на оплату земельного податку у 2024 році в сумі 350082,81 грн за користування земельною ділянкою за адресою: вул. Братиславська, буд. 50, м. Київ, 02139, у редакції, надісланій до Київського квартирно-експлуатаційного управління для підписання листом від 15.10.2024 № 06-07-1/920 та про відшкодування витрат на оплату земельного податку у 2024 році в сумі 614456,60 грн за користування земельною ділянкою за адресою: вул. Деревообробна, 1, м. Київ, 01013, у редакції, надісланій до Київського квартирно-експлуатаційного управління для підписання листом від 15.10.2024 № 06-07-1/919. Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованості з відшкодування витрат на оплату у 2024 році земельного податку в сумі 350082,81 грн за користування земельною ділянкою, за адресою: 02139, м. Київ, вул. Братиславська, буд. 50 та заборгованість з відшкодування витрат на оплату у 2024 році земельного податку в сумі 614456,60 грн за користування земельною ділянкою за адресою: 01013, м. Київ, вул. Деревообробна, 1.

Короткий зміст заперечень проти позову 
Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що листами №06-07-1/920 та 06-07-1/919 з боку позивача не було запропоновано відповідачу надати свої певні заперечення (зауваження) щодо вказаних проектів договорів. Відповідачем отримано вказані договори, проте не підписано їх. Також відповідач вказав, що дані Договори не можуть бути укладені у зв`язку із необґрунтованою їх ціною. Відповідач вказує на те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено суму (ціну) місячної плати компенсації витрат Балансоутримувачу за орендоване майно та компенсації за земельний податок.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що: 
- враховуючи, що предметом розгляду у цій справі є переддоговірний спір і, відповідно, договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення, днем укладення договору вважається день набрання чинності рішенням суду у цій справі; 
- відповідно до запропонованих позивачем проектів договорів строк початку та строк закінчення їх дії перебувають за межами дати набрання рішенням суду законної сили, а отже, є неможливим укладення спірних договорів з моменту набрання рішенням законної сили у редакціях позивача, які передбачають, що договори діють до 31.12.2024, оскільки такі умови договорів визначають для відповідача зобов`язання, які не існували раніше, а саме до дати набрання чинності рішенням суду про визнання договору укладеним; 
- визнання на підставі рішення суду укладеними договорів, строк дії яких на день набрання рішенням суду законної сили закінчився, а договори є припиненим, суперечитиме принципу розумності; 
- Договори оренди №9056 від 22.02.2022 та №9139 від 30.09.2022 не містять умов щодо порядку оплати та яким саме чином визначаються витрати на відшкодування земельного податку, а отже за відсутності укладених між сторонами договорів про відшкодування витрат на оплату земельного податку, суд не вбачає за можливе встановити як достовірну площу земельної ділянки, так і достовірну вартість земельного податку, яку мав би сплачувати відповідач у зв`язку з користування земельними ділянками, так само як і суд позбавлений можливості перевірити спосіб та методику здійснених позивачем розрахунків, враховуючи відсутність погодженого між сторонами порядку таких нарахувань та їх оплат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" звернулося 11.11.2025 до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, сформованою в системі "Електронний суд" 10.11.2025, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі №910/8404/25 та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги. Просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції: 
- не враховано фактичне існування зобов`язальних правовідносин у позивача з відповідачем з 01.01.2024 до 15.10.2024 (до дати надіслання для погодження проєктів договорів) та до винесення оскаржуваного рішення суду (20.10.2025) в частині домовленості щодо відшкодування витрат по сплаті земельного податку;
- не взято до уваги обставини щодо наявності волевиявлення відповідача на укладення договорів про відшкодування витрат по сплаті земельного податку, зокрема, з урахуванням їх умов щодо поширення своєї дії на відносини між ними, які виникли до його укладення, а саме з 01.01.2024;
- не взято до уваги, що зобов`язання виникли на підставі основних договорів оренди № 9056 від 22.02.2022 - строк дії якого становить 5 років, та договору № 9139 від 30.09.2022, строк дії якого продовжено на період дії воєнного стану та на 12 місяців після припинення чи скасування воєнного стану з дати набрання чинності цим Договором;
- не взято до уваги, що належних та допустимих доказів того, що у 2024 році відповідач не використовував надані йому в оренду приміщення, а відтак і не користувався земельними ділянками під ними, відповідачем суду не надано; 
- надані позивачем докази підтверджують факт перебування відповідача в орендованих приміщеннях, користування ними у 2024 році, а відтак і користування земельними ділянками, на яких розташовані ці приміщення; 
- між позивачем та відповідачем до надіслання пропозиції укласти договори на відшкодування витрат Балансоутримувача по сплаті земельного податку вже існували правовідносини, що обумовлювали обов`язок укласти такі договори та здійснювати відповідне відшкодування, що випливав не лише із норм законодавства, а й із договорів оренди нежитлових приміщень від 22 лютого 2022 року № 9056 та від 30 вересня 2022 року № 9139, зокрема з пункту 6.5 зазначених договорів; 
- дія договорів оренди нежитлових приміщень тривала протягом 2024 року та триває на даний час, договори не розірвані, дію їх не припинено, в судовому порядку недійсними їх не визнано, а тому обов`язок укласти договори про відшкодування витрат по оплаті земельного податку відповідно до визначеного ними пункту 6.5 виник у сторін з початку строку їх дії та триває на даний час; 
- у 2024 році відповідач продовжував фактично використовувати передані йому в оренду нежитлові приміщення, а відтак, відповідно до статті 796 Цивільного кодексу України, і земельні ділянки, що на них розташовані, що ним не заперечується;
- позивач щомісячно, протягом всього 2024 року, сплачував земельний податок за користування земельними ділянками, на яких розташовані передані відповідачу в оренду нежитлові приміщення, що підтверджується доказами, які наявні в матеріалах справи: платіжними інструкціями, податковими деклараціями, довідками про нормативно-грошову оцінку обох земельних ділянок; 
- листом від 14.11.2024 № 517/5815 Київське квартирно-експлуатаційне управління відповіло, що є бюджетною установою, фінансується та здійснює витрати за рахунок та в межах асигнувань Державного бюджету України, а відшкодування витрат на оплату земельного податку за 2024 рік ним може бути здійснено тільки за наявності кошторисних призначень; у разі збільшення відповідних бюджетних призначень та асигнувань на 2024 рік за загальним фондом КПКВ 2101020, КЕКВ 2240, код 120/2 ним буде розглянуто надані договори та за умов відсутності зауважень, договори будуть погоджені та підписані; 
- відповідач не заперечував необхідності укладення таких договорів, не висловлював зауважень до їх умов, до того ж, не повертав надіслані до підпису примірники проєктів договорів, у зв`язку з цим, у позивача кожного року, протягом 2022-2024 років існували законні сподівання на вирішення відповідачем питання щодо передбачення кошторисних призначень, необхідних для підписання відповідачем вказаних договорів; 
- враховуючи надання позивачем відповідачу в оренду нежитлового приміщення, користування майном відповідачем протягом 2024 року та непроведення при цьому всіх належних розрахунків і платежів, можна дійти висновку про підставність пред`явленого позову в частині стягнення суми заборгованості; 
- відмова суду через формальне закінчення строку унеможливлює захист прав позивача; 
- судом першої інстанції не враховано вимоги ч. 3 ст. 653 ЦК України, відповідно до якої, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили; 
- судом першої інстанції не досліджено умови запропонованих відповідачу до укладення договорів про відшкодування витрат по сплаті земельного податку, оскільки у додатках до цих договорів, які є невід`ємними їх частинами, як і в позові, наведені детальні розрахунки сплачуваного позивачем земельного податку у 2024 році, відсоток орендованих відповідачем приміщень, а також розрахунок суми відшкодування відповідачем витрат на оплату земельного податку за 2024 рік; 
- суд першої інстанції не надав належної оцінки причинам відмови відповідача в укладенні спірних договорів (відсутність кошторисних призначень).

Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу
25.12.2025 до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, і який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. ст. 119, 263 Господарського процесуального кодексу України, і у якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Доводи відповідача у відзиві зводяться до того, що: 
- на виконання пунктів 3.1 та 6.5 Договорів, позивач листами №06-07-1/920 та №06-07-1/919 від 15.10.2024 направив відповідачу проекти договорів на відшкодування витрат балансоутримувача на оплату земельного податку з додатками по земельним ділянкам з кадастровим номером 8000000000:90:113:0054, вулиця Деревообробна, 1, на суму 614456,60 грн., рахунок № 4351, з кадастровим номером 8000000000:62:022:0004 ,вулиця Братиславська, 50 на суму 350082,81 грн., а рахунок № 4352 на суму 345509,88 грн.; вказаними листами, зокрема, з боку позивача не було запропоновано відповідачу надати свої певні заперечення (зауваження) щодо вказаних проектів договорів, а лише зазначено, що позивач просить невідкладно підписати та повернути Балансоутримувачу підписані орендарем примірники Договорів, чим фактично презюмовано надіслані на розгляд проекти договорів, як єдино правильні та незмінювані; 
- листом від 14.11.2024 № 517/5815 відповідач не гарантував укладення вказаних договорів, а лише констатував факт про їх розгляд у майбутньому за певних умов; 
- Договори не можуть бути укладені у зв`язку із необґрунтованою його ціною, що фактично унеможливлює укладання господарського договору; 
- судом першої інстанції зроблено обгрунтований висновок, що визнання на підставі рішення суду укладеними договорів, строк дії яких на день набрання рішенням суду законної сили закінчився, договори є припиненими, суперечитимуть принципу розумності; 
- переддоговірний спір щодо укладення з балансоутримувачем орендованого державного майна договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та компенсації земельного податку законодавцем віднесено до категорії переддоговірних спорів (укладення договору є обов`язковим в інших випадках, передбачених законом). Ухиляння сторони договору оренди від прийнятих на себе зобов`язань, визначених договором оренди на підставі примірного договору, затвердженого компетентним державним органом відповідно до вимог спеціального закону, надає право третій особі відповідно до ст. 511 ЦК України вимагати такого виконання зобов`язаною особою (орендарем) у судовому порядку. Відтак згідно з ч. 3 ст.179 ГК України такі переддоговірні спори можуть розглядатися судами; 
- згідно з ч.1 ст.641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Аналіз названих положень законодавства свідчить про необхідність надання правової оцінки істотним умовам договору на відшкодування витрат, пов`язаних з відшкодуванням витрат балансоутримувача на оплату земельного податку;
- частиною 3 ст. 180 ГК України було передбачено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору; 
- оскільки з боку позивача належними та допустимими доказами не доведено суму (ціну) місячної плати компенсації витрат Балансоутримувачу за орендоване майно та компенсації за земельний податок, враховуючи, що у розумінні статті 180 ГК України та статті 638 ЦК України ціна договору є істотною умовою для його укладення, враховуючи, що заінтересована сторона зобов`язана довести обґрунтованість ціни іншій стороні правочину, а також така ціна зобов`язана бути погоджена (узгоджена) обома сторонами договору - суд не може визнати укладеним такий договір на запропонованих позивачем умовах, адже його укладення суперечать, як положенням Цивільного та Господарського кодексів, так і будуть порушувати права Київського КЕУ, оскільки в такому разі останній змушений буде платити витрати, які фактично не підтверджені, що в свою чергу матиме наслідком нецільового використання бюджетних коштів; 
- позивачем не надано належних доказів, що останній є власником або землекористувачем земельної ділянки, на якій розташоване орендоване майно, за яку він як власник або постійний землекористувач сплачує земельний податок; 
- з боку позивача не надано ні відповідачу, ні суду належного та допустимого доказу на підтвердження обґрунтованості визначеної ціни договору в наданій позивачем редакції; 
- за визначенням податкового законодавства органи місцевого самоврядування встановлюють ставки земельного податку, проте, до матеріалів справи не додано розпорядження відповідної ради щодо ставки земельного податку на 2024 рік; 
- позивач зазначив у додатках до договорів нормативно грошову оцінку земельної ділянки, однак не надав на її підтвердження відповідної довідки; довідки, які долучені - НГО/2021 -19372, НГО/2021 -19371 - за 2021 рік; 
- позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесених ним витрат зі сплати земельного податку, оскільки позивачем не долучено до позовної заяви ні обґрунтованого та належного розрахунку суми земельного податку, ні нормативно грошової оцінки земельної ділянки та технічну документацію на земельну ділянку, виготовлену компетентним органом, не надано в повній мірі доказів того, що позивачем дійсно сплачувався земельний податок і за які земельні ділянки; 
- позивачем не надано доказів, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою за яку необхідно сплачувати земельний податок; 
- позивачем не надано доказів які б могли ідентифікувати за яку земельну ділянку позивач сплачував земельний податок.
07.01.2026 до Північного апеляційного господарського суду від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, і який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на ст. ст. 119, 263 Господарського процесуального кодексу України, з поновленням процесуального строку на його подання, оскільки наведені третьою особою причини пропуску строку на його подання є поважними, і у якому третя особа підтримала апеляційну скаргу позивача та просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі №910/8404/25 та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги, зауважуючи на наступному: 
- як передбачено частиною другою статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" , чинного на момент звернення позивача з позовом до суду та на час розгляду справи у суді першої інстанції, укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування; 
- отже, законом в імперативному порядку визначено необхідність дотримання при укладенні договору оренди державного майна певних істотних умов, які визначаються Типовим договором оренди державного майна, розробленим та затвердженим Фондом державного майна України; 
- відповідно до пункту 9.2 змінюваних умов Договорів №9056 та №9139, витрати на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю компенсується орендарем в порядку, передбаченому пунктом 6.5 Договору; 
- відповідно до пункту 6.5 Договорів №9056 та №9139, протягом 5 робочих днів з дати укладання Договору Балансоутримувач зобов`язаний надати орендарю для підписання два примірника Договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю відповідно до примірного Договору, затвердженого наказом Фонду державного майна України, а орендар зобов`язаний протягом 10 робочих днів з моменту отримання від Балансоутримувача Договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, підписати та повернути Балансоутримувачу примірник договору, або подати Балансоутримувачу обґрунтовані зауваження до сум витрат, які підлягають відшкодуванню орендарем за договором; 
- отже, переддоговірний спір щодо укладення з балансоутримувачем орендованого державного майна договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг, законодавцем віднесено до категорії переддоговірних спорів, укладення яких є обов`язковим в інших випадках передбачених законом; ухиляння сторони договору оренди від прийнятих на себе зобов`язань, визначених договором оренди на підставі типового договору, затвердженого компетентним державним органом, відповідно до вимог спеціального закону, надає право третій особі відповідно до статті 511 ЦК України вимагати такого виконання зобов`язаною особою (орендарем) в судовому порядку; 
- звертаючись до суду першої інстанції з позовом, позовні вимоги позивача було зведено до необхідності визнати такий договір укладеним у судовому порядку, оскільки відповідач, прийнявши на себе зобов`язання щодо укладення договору про відшкодування на користь третьої особи (балансоутримувача) комунальних витрат, пов`язаних з орендою державного майна, відмовився від їх виконання; 
- відповідно до абзацу 11 частини другої статті 20 ГК України, одним із способів захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів є установлення, зміна чи припинення господарських правовідносин. Визнання договору укладеним з викладенням його змісту у резолютивній частині судового рішення, як один із способів установлення господарських правовідносин, є належним способом захисту прав суб`єктів господарювання; 
- визначення позивачем предмета спору "про визнання договору укладеним" є письмовим волевиявленням позивача щодо вступу у зобов`язальні правовідносини шляхом визнання такого договору укладеним за рішенням суду. Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 18.09.2020 № 916/1423/18; 
- у спірному випадку, у разі відмови в укладенні договору, таке право підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, визначених стороною.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/8404/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Сибіга О.М., Гончаров С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8404/25. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Державного підприємства "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі №910/8404/25.
27.11.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/8795/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 апеляційну скаргу Державного підприємства "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі №910/8404/25 залишено без руху, запропоновано апелянту усунути недоліки, надавши докази, що підтверджують доплату судового збору у встановленому законодавством розмірі, а саме 4 925,78 грн. 
17.12.2025 на виконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху від Державного підприємства "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, з доказами доплати судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі №910/8404/25, розгляд справи призначено на 11.02.2026. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 оголошено перерву у розгляді справи №910/8404/25 на 11.03.2026.
В судовому засіданні 11.03.2026 по справі оголошено перерву до 22.04.2026 до 14:30 год. для підготовки до судових дебатів, про що постановлено протокольну ухвалу. 
Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.
Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників справи на участь у судовому засіданні та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку розглянути справу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав, в умовах воєнного стану.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
В судове засідання 22.04.2026 з`явились представники позивача (скаржника) - Державного підприємства "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" та відповідача - Київського квартирно-експлуатаційного управління. 
Третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву в судове засідання 22.04.2026 представників не направило, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники учасників справи, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні. 
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, враховуючи те, що третю особу належним чином було повідомлено про розгляд справи, у зв?язку з чим суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду апеляційної скарги - відсутні. 
Представник скаржника (позивача) в судовому засіданні 22.04.2026 підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні 22.04.2026 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як підтверджується наявними матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, і що перевірено судом апеляційної інстанції, між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (далі - Орендодавець), Київським квартирно-експлуатаційним управлінням (далі - Орендар) та Державним підприємством "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" (далі - Балансоутримувач) укладено Договори оренди №9056 нерухомого майна, що належить до державної власності №9056 від 22.02.2022 (далі - Договір №9056) та №9139 від 30.09.2022 (далі - Договір №9139), відповідно до умов яких Орендодавець і Балансоутримувач передають, а Орендар приймає у строкове платне користування майно, зазначене у п.4 Умов, вартість якого становить суму визначену у п.6 Умов.
Згідно п.4.1 Договору №9056, об`єктом оренди - нерухомим майном, є нежитлові приміщення загальною площею 2008,7 м2 за адресою: 02139, м. Київ, вул. Братиславська, 50 (приміщення: цокольного, 1-го та 2-го поверхів адміністративної будівлі літера А; приміщення гаражу літера Б; приміщення допоміжної (господарської) будівлі літера В).
Згідно п.4.1 Договору №9139, об`єктом оренди - нерухомим майном, є нежитлові приміщення загальною площею 2150,5 м2 за адресою: 01013, м. Київ, вул. Деревообробна, 1 (258,0 м2 приміщення 2 поверху будівлі літера Д, 1892,5 м2 будівлі літера З).
Витрати на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю компенсуються Орендарем в порядку, передбаченому пунктом 6.5. Договору. (п.9.2. змінюваних умов Договорів №9056 та №9139)
Відповідно до п.12 Договору №9056, строк дії договору становить 5 років з дати набрання чинності цим Договором.
Відповідно до п.12 Договору №9139, строк дії договору - на період дії воєнного стану та на 12 місяців після припинення чи скасування воєнного стану з дати набрання чинності цим Договором.
Орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна. (п.2.1. Договорів №9056 та №9139)
Пунктом 3.1 Договорів №9056 та №9139 передбачено, що орендна плата становить суму, визначену у п.9 Умов. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством.
До складу орендної плати не входять витрати на утримання орендованого майна (комунальних послуг, послуг з управління об`єктом нерухомості, витрат на утримання прибудинкової території та місць загального користування, вартість послуг з ремонту технічного обслуговування інженерного обладнання та внутрішньобудинкових мереж, ремонту будівлі, у тому числі: покрівлі, фасаду, вивіз сміття тощо), а також компенсація витрат Балансоутримувача за користування земельною ділянкою. Орендар несе ці витрати на основі окремих договорів, укладених із Балансоутримувачем та/або безпосередньої з постачальними комунальних послуг в порядку, визначеному п.6.5. Договору.
Відповідно до п.6.5 Договорів №9056 та №9139, протягом 5 робочих днів з дати укладення Договору Балансоутримувач зобов`язаний надати Орендарю для підписання два примірники Договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю відповідно до примірного Договору, затвердженого наказом Фонду державного майна.
Орендар зобов`язаний протягом 10 робочих днів з моменту отримання примірнику Договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю: підписати і повернути Балансоутримувачу примірник договору; або подати Балансоутримувачу обґрунтовані зауваження до сум витрат, які підлягають відшкодуванню Орендарем за договором.
Орендар зобов`язаний протягом 10 робочих днів з моменту отримання від Балансоутримувача відповіді на свої зауваження, яка містить документальні підтвердження витрат, які підлягають відшкодуванню Орендарем, підписати і повернути Балансоутримувачу примірник Договору.
Відповідно до пунктів 12.1 Договорів №9056 та №9139, ці Договори укладені на строк, визначений у пункті 12 Умов. Перебіг строку Договорів починається з дня набрання чинності цими Договорами. Ці Договори набирають чинності в день їх підписання сторонами. Строк оренди за цими Договорами починається з дати підписання акта приймання-передачі майна і закінчується датою припинення цих Договорів.
22.02.2022 між сторонами складено та підписано Акт приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності, відповідно до якого, на виконання Договору оренди №9056 Балансоутримувач передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, що належить до державної власності за адресою: 02139, м. Київ, вул. Братиславська, 50 (приміщення: цокольного, 1-го та 2-го поверхів адміністративної будівлі літера А; приміщення гаражу літера Б; приміщення допоміжної (господарської) будівлі літера В).
Складеного та підписаного між сторонами Акта приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності, на виконання Договору оренди №9139, - матеріли справи не містять.
Враховуючи умови п.6.5. Договорів №9056 та №9139, у позивача наявний обов?язок надати відповідачу для підписання два примірники Договору про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг Орендарю відповідно до примірного Договору, затвердженого наказом Фонду державного майна (далі - Договір про відшкодування витрат), до Договору оренди №9056 від 22.02.2022 у строк до 01.03.2022, а до Договору оренди №9139 від 30.09.2022 у строк до 07.10.2022.
В той же час, доказів надання позивачем відповідачу для підписання примірників Договорів про відшкодування витрат до Договору №9056 від 22.02.2022 та Договору №9139 від 30.09.2022 у встановлені Договорами строки, - матеріали справи не містять.
Позивач листами №06-07-1/919 від 15.10.2024 та №06-07-1/920 від 15.10.2024 надав відповідачу по два примірники Договорів про відшкодування витрат на оплату земельного податку до Договорів №9056, №9139; рахунки-фактури для оплати, а також податкові декларації.
Відповідачем вказані листи разом з проектами Договорів про відшкодування витрат на оплату земельного податку до Договорів №9056, №9139 отримано 21.10.2024, що не заперечується й самим відповідачем.
Відповідно до п.6.5. Договорів №9056 та №9139 від 04.11.2024, відповідач був зобов`язаний у строк до 04.11.2024 підписати і повернути позивачу примірники договорів або подати позивачу обґрунтовані зауваження до сум витрат, які підлягають відшкодуванню позивачем за договорами.
Втім, відповідач у встановлені п.6.5. Договорів №9056 та №9139 строки, отримані проекти Договорів про відшкодування витрат Балансоутримувача на оплату земельного податку - не підписав, протоколів розбіжностей, у разі наявності у нього заперечень щодо окремих умов договорів, - не склав і не надіслав їх позивачу.
Разом з тим, листом №517/5815 від 14.11.2024 відповідач повідомив позивача про те, що відшкодування витрат на оплату земельного податку за 2024 рік відповідачем може бути здійснено тільки за наявності кошторисних призначень, та зазначив, що уразі збільшення відповідних бюджетних призначень та асигнувань на 2024 рік, відповідачем буде розглянуто надані проекти договорів та за умов відсутності зауважень, будуть погоджені та підписані.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків. 
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей".
Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України, який був чинним на момент виникнення та перебігу спірних правовідносин, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно із частиною першою статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Відповідно до статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.
Згідно з положеннями статей 626- 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналогічний за змістом припис міститься в частині першій статті 193 Господарського кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 759 та статті 761 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
Частиною першої статті 16 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що договір оренди формується на підставі примірного договору оренди, що затверджується Кабінетом Міністрів України - щодо майна державної власності.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження примірних договорів оренди державного майна" від 12.08.2020 №820, затверджено примірний договір оренди нерухомого майна, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності.
Наказом Фонду державного майна України від 05.09.2023 № 1576 затверджено Примірний договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна (у тому числі місць загального користування та прибудинкової території) та надання комунальних послуг орендарю.
Відповідно до пунктів 4 та 5 Методики розрахунку орендної плати за державне майно, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.04.2021 року №630, до плати за оренду іншого окремого індивідуально визначеного майна не включаються витрати на утримання орендованого майна та плата за послуги, які відповідно до укладеного договору зобов`язується надавати орендарю балансоутримувач. Відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна (у тому числі місць загального користування та прибудинкової території) та надання комунальних послуг орендарю здійснюється відповідно до договору, укладеного між балансоутримувачем та орендарем, примірна форма якого затверджується Фондом державного майна.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, на законодавчому рівні розмежовано нарахування, пропорції та розподіл орендної плати і витрат на утримання орендованого майна, що підлягають сплаті на підставі відповідних типових договорів, укладених з орендарем окремо щодо оренди та щодо витрат на утримання майна і надання комунальних послуг.
При цьому, суд першої інстанції вірно встановив, що обов`язок відповідача підписати Договори про відшкодування витрат балансоутримувача передбачений у пунктах 6.5 Договору оренди №9056 від 22.02.2022 та №9139 від 30.09.2022.
В той же час, відповідач, на якого відповідно до пунктів 6.5. Договорів оренди покладено обов`язок укласти спірні договори, всупереч умовам договорів оренди та наведеним вище нормам законодавства, - не підписав отримані проекти договору, а за наявності заперечень щодо окремих умов договору не склав протоколів розбіжностей та у встановлені строки не надіслав їх другій стороні разом з підписаними договорами.
При цьому, доказів надання позивачем відповідачу для підписання примірників Договорів про відшкодування витрат до Договору №9056 від 22.02.2022 та Договору №9139 від 30.09.2022 у встановлені Договорами строки, - матеріали справи не містять, проте, позивач саме листами №06-07-1/919 від 15.10.2024 та №06-07-1/920 від 15.10.2024 надав відповідачу по два примірники Договорів про відшкодування витрат на оплату земельного податку до Договорів №9056, №9139; рахунки-фактури для оплати, а також податкові декларації. 
В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено також, що листом №517/5815 від 14.11.2024 відповідач повідомив позивача про те, що відшкодування витрат на оплату земельного податку за 2024 рік відповідачем може бути здійснено тільки за наявності кошторисних призначень, та зазначив, що уразі збільшення відповідних бюджетних призначень та асигнувань на 2024 рік, відповідачем буде розглянуто надані проекти договорів та за умов відсутності зауважень, будуть погоджені та підписані.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з обгрунтованими доводами відповідача про те, що листом від 14.11.2024 № 517/5815 відповідач не гарантував укладення вказаних договорів, а лише констатував факт про їх розгляд у майбутньому за певних умов, за відсутності зауважень, чим відповідно, спростовуються доводи скаржника про те, що вказаний лист є підставою для укладення відповідних договорів про відшкодування витрат балансоутримувача в судовому порядку.
Як вмотивовано зазначив суд першої інстанції, спірні Договори про відшкодування витрат мали бути укладені між сторонами, виходячи, як з умов укладених сторонами Договорів оренди №9056 від 22.02.2022 та №9139 від 30.09.2022, які є обов`язковими для виконання в силу припису статті 629 Цивільного кодексу України, так і виходячи з норм діючого законодавства.
Як підтверджується наявними матеріалами справи, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з вимогою про визнання договорів укладеними 04.07.2025.
При цьому, згідно з проектами Договорів про відшкодування витрат балансоутримувача на оплату земельного податку, які позивач просить визнати укладеними, ці Договори набирають чинності з дня їх підписання та діють до 31.12.2024. 
Відповідно до ч.3. ст.631 Цивільного кодексу України, сторони узгодили, що Договір поширює свою дію на відносини між ними, які виникли до його укладення, а саме з 01.01.2024. Сторони домовились, що обов`язок сторони 2 щодо здійснення оплати за цим Договором виникає не раніше підписання цього Договору. (п.7.1. проектів Договорів)
Відповідно до статті 187 Господарського кодексу України, який був чинним на момент виникнення та перебігу спірних правовідносин, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.
Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування.
Враховуючи, що предметом розгляду у цій справі є переддоговірний спір і, відповідно, договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення, днем укладення договору вважається день набрання чинності рішенням суду у цій справі.
Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції невірно застосовано ст. 187 Господарського кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляються як необгрунтовані, оскільки переддоговірний спір щодо укладення з балансоутримувачем орендованого державного майна договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та компенсації земельного податку законодавцем віднесено до категорії переддоговірних спорів (укладення договору є обов`язковим в інших випадках, передбачених законом). Ухиляння сторони договору оренди від прийнятих на себе зобов`язань, визначених договором оренди на підставі примірного договору, затвердженого компетентним державним органом відповідно до вимог спеціального закону, надає право третій особі відповідно до ст. 511 Цивільного кодексу України вимагати такого виконання зобов`язаною особою (орендарем) у судовому порядку. Отже, згідно з ч. 3 ст.179 Господарського кодексу України такі переддоговірні спори можуть розглядатися судами.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до статті 271 Податкового кодексу України, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено.
Відповідно до пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території (пункт 286.6. статті 286 Податкового кодексу України).
Ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з ч.1 ст.641 Цивільного кодексу України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Аналіз названих положень законодавства свідчить про необхідність надання правової оцінки істотним умовам договору на відшкодування витрат, пов`язаних з відшкодуванням витрат балансоутримувача на оплату земельного податку. 
Частиною 3 ст. 180 Господарського кодексу України було передбачено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. 
В свою чергу, позивач обгрунтовуючи ціну договорів, які він просить укласти в судовому порядку, у відповідних проєктах договорів визначив ціну у наступних розмірах: 
- у договорі стосовно відшкодування витрат за користування нерухомим майном, розташованим на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:113:0054 - на 2024 рік в сумі 614 456,60 грн., вирахувавши відповідну суму з урахуванням фактично використовуваної площі земельної ділянки - 49,7% від загальної суми земельного податку, сплаченого позивачем; 
- у договорі стосовно відшкодування витрат за користування нерухомим майном, розташованим на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:62:022:0004 - на 2024 рік в сумі 350 082,81 грн., вирахувавши відповідну суму з урахуванням фактично використовуваної площі земельної ділянки - 68,9% від загальної суми земельного податку, сплаченого позивачем. 
Проте, умови Договорів №9056 та №9139 не містять умов щодо порядку оплати та яким саме чином визначається витрати на відшкодування земельного податку - пропорційно орендованій відповідачем площі, або іншим узгодженим сторонами розрахунком, а тому в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України позивачем не доведено як достовірну площу земельної ділянки (як пропорційну, використвувану відповідачем, так і загальну), так і достовірну вартість земельного податку, яку мав би сплачувати відповідач у зв`язку з користування земельною ділянкою, як не доведено і обгрунтованість застосованої позивачем формули обрахування щодо її показників. 
Також, у наданих позивачем до позову платіжних інструкціях від 26.02.2004, від 26.03.2024, від 26.04.2024, від 26.02.2024, від 26.03.2024, від 26.04.2024 (т. 1 . а.с.18 та зворот, а.с. 19, а.с. 24 та зворот, а.с. 40 та зворот, а.с. 41а.с. 46 та зворот, а.с. 47) призначенні платежу не ідентифіковано земельну ділянку, за яку позивачем сплачувався земельний податок.
З урахуванням наведеного, оцінивши наявні в матеріалах справи докази як кожен окремо, так і в сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з обгрунтованими доводами відповідача про те, що оскільки з боку позивача належними та допустимими доказами не доведено суму (ціну) місячної плати компенсації витрат Балансоутримувачу за орендоване майно та компенсації за земельний податок, враховуючи, що у розумінні статті 180 Господарського кодексу України та статті 638 Цивільного кодексу України, ціна договору є істотною умовою для його укладення. Також, враховуючи, що заінтересована сторона зобов`язана довести обґрунтованість ціни іншій стороні правочину, а також така ціна зобов`язана бути погоджена (узгоджена) обома сторонами договору - суд не може визнати укладеним такий договір на запропонованих позивачем умовах, адже його укладення суперечать, як вищенаведеним положенням Цивільного та Господарського кодексів, так і будуть порушувати права відповідача. 
Також, суд апеляційної інстанції вважає обгрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що відповідно до запропонованих позивачем проектів договорів строк початку та строк закінчення їх дії перебувають за межами дати набрання рішенням суду законної сили.
Таким чином, є неможливим укладення спірних договорів з моменту набрання рішенням законної сили у редакціях позивача, які передбачають, що договори діють до 31.12.2024, оскільки такі умови договорів визначають для відповідача зобов`язання, які не існували раніше, а саме до дати набрання чинності рішенням суду про визнання договору укладеним.
За змістом частини 2 статті 631 Цивільного кодексу України, договір, за загальним правилом, набирає чинності з моменту його укладення та не застосовується до відносин сторін, які виникли до його укладення; з цього правила існує виняток, передбачений частиною 3 тієї ж статті, за яким сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, але такий виняток може мати місце лише за згодою сторін.
При цьому, умови щодо поширення дії договору на правовідносини сторін, які виникли до його укладення, можуть бути передбачені лише за волевиявленням сторін договору.
У переддоговірному спорі, який виник щодо договору, укладання якого є обов`язковим в силу закону, фактично судовим рішенням утверджуються права та обов`язки для сторін цього договору, зміст яких є обов`язковим у силу вимог закону, або такі, що погоджені сторонами.
Отже, як вірно встановив суд першої інстанції, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, оскільки такого погодження сторонами на попередній період не встановлено, то, відповідно, у суду відсутні підстави застосовувати умови договору до правовідносин, що виникли між сторонами з 01.01.2024.
З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що визнання на підставі рішення суду укладеними договорів, строк дії яких на день набрання рішенням суду законної сили закінчився, а договори є припиненим, - суперечитиме принципу розумності. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі. 
Таким чином, в контексті спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність обумовлених законом підстав для задоволення позову в частині визнання укладеними Договори про відшкодування витрат балансоутримувача у наданих позивачем редакціях. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі.
Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не досліджено умови запропонованих відповідачу до укладення договорів про відшкодування витрат по сплаті земельного податку, оскільки у додатках до цих договорів, які є невід`ємними їх частинами, як і в позові, наведені детальні розрахунки сплачуваного позивачем земельного податку у 2024 році, відсоток орендованих відповідачем приміщень, а також розрахунок суми відшкодування відповідачем витрат на оплату земельного податку за 2024 рік - судом апеляційної інстанції також відхиляються як такі, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи. 
Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не враховано вимоги ч. 3 ст. 653 ЦК України, відповідно до якої, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили - судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено відсутність обумовлених законом підстав для визнання укладеними договорів в судовому порядку.
Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача заборгованості з відшкодування витрат на оплату у 2024 році земельного податку в сумі 350082,81 грн за користування земельною ділянкою, за адресою: 02139, м. Київ, вул. Братиславська, буд. 50 та заборгованості з відшкодування витрат на оплату у 2024 році земельного податку в сумі 614456,60 грн за користування земельною ділянкою за адресою: 01013, м. Київ, вул. Деревообробна, 1, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. 
Як зазначалось вище, відповідно до статті 271 Податкового кодексу України, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено.
Відповідно до пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території (пункт 286.6. статті 286 Податкового кодексу України).
Оскільки частку земельного податку, яка має бути відшкодована відповідачем відповідно до Договорів оренди №9056 від 22.02.2022 та №9139 від 30.09.2022, позивачем визначено пропорційно частці площі об`єкту оренди у загальній площі нерухомого майна, розміщених на відповідних земельних ділянках.
Водночас, Договори оренди №9056 від 22.02.2022 та №9139 від 30.09.2022 не містять умов щодо порядку оплати та яким саме чином визначаються витрати на відшкодування земельного податку, а отже за відсутності укладених між сторонами договорів про відшкодування витрат на оплату земельного податку, в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України позивачем не доведено як достовірну площу земельної ділянки (як пропорційну, використвувану відповідачем, так і загальну), так і достовірну вартість земельного податку, яку мав би сплачувати відповідач у зв`язку з користування земельною ділянкою, як не доведено і обгрунтованість застосованої позивачем формули обрахування щодо її показників, відповідно, позивачем не доведено належними і допустимими доказами розмір суми, який ним заявлено до стягнення, що відповідно, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині. 
При цьому, доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що належних та допустимих доказів того, що у 2024 році відповідач не використовував надані йому в оренду приміщення, а відтак і не користувався земельними ділянками під ними, відповідачем суду не надано, як не враховано і того, що надані позивачем докази підтверджують факт перебування відповідача в орендованих приміщеннях, користування ними у 2024 році, а відтак і користування земельними ділянками, на яких розташовані ці приміщення - судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки саме факт орендування відповідачем відповідних об?єктів нерухомості, не спростовує обов?язок позивача довести належними доказами ціну відшкодування, як не спростовує і чинність умов пункту 6.5 Договори оренди №9056 від 22.02.2022 та №9139 від 30.09.2022, який передбачає саме узгодження сторонами істотних умов договорів відшкодування витрат балансоутримувача.
З урахуванням наведеного, оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача - не є законними та обґрунтованими, не були доведені належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають. Аналогічних правомірних висновків дійшов і суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, і що не було спростовано скаржником в апеляційній скарзі. 
Усі інші заяви, обгрунтування, доводи учасників справи, а також докази, враховані судом апеляційної інстанції, проте є такими, що не впливають на висновки суду апеляційної інстанції у даній постанові. 
Отже, усі доводи, посилання та обгрунтування учасників справи судом апеляційної інстанції враховані при вирішенні спору, проте, є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові щодо спірних правовідносин учасників справи, а судом першої інстанції, в свою чергу, надано належну оцінку усім наявним у справі доказам та правовідносинам учасників справи та ухвалено обґрунтоване рішення у відповідності до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі № 910/8404/25, за наведених доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат
Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника. 

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Лісогосподарський інноваційно-аналітичний центр" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі № 910/8404/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі № 910/8404/25 - залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником. 
4. Матеріали справи № 910/8404/25 повернути до Господарського суду міста Києва. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення на яку може бути подано касаційну скаргу в порядку, строки та у випадках передбачених ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано: 04.05.2026. 

Головуючий суддя О.В. Тищенко 

Судді С.А. Гончаров

О.М. Сибіга